Харлан Коубън
Погрешен удар

Част 5 от „Майрън Болитар“

Превод от английски: Елена Чизмарова, 1999

chitanka.info

В памет на родителите ми — Корки и Карл Коубън, и в поздрав към внуците им — Шарлът, Александър, Бенджамин и Габриел

Пролог

15 септември

Гробището гледаше към училищен двор.

Майрън подритна буца пръст с върха на обувката си.

Тук все още нямаше надгробен камък, а само метална маркировка, на която бе поставена обикновена картичка с име, напечатано с главни букви. Той поклати глава. Защо стоеше тук като в банален телевизионен филм? Майрън си представи как точно щеше да бъде разиграна подобна сцена. Проливен дъжд щеше да се стича по гърба му, но той щеше да е прекалено тъжен, за да го забележи. Главата му щеше да е сведена, в очите му да блестят сълзи. Вероятно една от тях щеше да потече по бузата му и да се слее с дъжда. Щеше да се чува сърцераздирателна музика. Камерата щеше да се отдалечи от лицето му и бавно да се отдръпне назад. Бавно, много бавно, показвайки отпуснатите му рамене, все по-силния дъжд, множеството гробове и пълната липса на други хора. Все още отдръпвайки се назад, камерата щеше да покаже и Уин, лоялния партньор на Майрън, застанал встрани от него в пълно мълчание, за да даде на приятеля си време да потъгува. Внезапно образът щеше да замръзне, а името на продуцента да проблесне на екрана с големи жълти букви. Леко колебание, преди да започнат да убеждават зрителите, че трябва да останат пред телевизора, за да видят сцени от следващата серия. После прекъсване за реклама.

Но това не можеше да стане тук. Слънцето грееше ярко, а небето бе светлосиньо и свежо, сякаш току-що боядисано. Уин седеше в кабинета си. А Майрън нямаше да заплаче.

Тогава защо беше тук?

Защото убиецът скоро щеше да се появи. Сигурен беше.

Майрън се огледа и потърси някакво значение в околния пейзаж, но в ума му не се появи нищо. Бяха минали две седмици от погребението. Вече бяха поникнали плевели и глухарчета, които се издигаха към небето. Майрън зачака вътрешният му глас да издрънка стандартните дивотии за плевелите и глухарчетата, които представляват циклите на обновяването и продължаващия живот, но гласът милостиво си замълча. Той потърси ирония в излъчващата се от училищния двор невинност — избелелия тебешир върху черния асфалт, шарените колички, леко ръждясалите вериги на люлките, сгушени в сянката на надгробните камъни, които наблюдаваха децата като безмълвни стражи, търпеливи и почти подканящи. Но иронията не издържа. Училищните дворове нямаха нищо общо с невинността. Там също имаше грубияни и психопати, млади умове, изпълнени с отчайваща омраза.

Добре, помисли си Майрън, достатъчно абстрактни дивотии за един ден.

По някое време той осъзна, че този вътрешен диалог беше просто средство за разсейване, философска задръжка, която предпазваше крехкия му мозък да не се пречупи като суха съчка. Толкова много му се искаше да се предаде, да подгъне крака, да падне на земята, да зарови ръце в пръстта и да моли за прошка. Да моли висшата сила да му даде още една възможност.

Но това също нямаше да стане.

Майрън чу стъпки зад гърба си. Затвори очи. Точно това бе очаквал. Стъпките се приближиха. Когато спряха, Майрън не се обърна.

— Ти я уби — каза той.

— Да.

В стомаха на Майрън се разтопи ледена буца.

— По-добре ли се чувстваш сега?

Гласът на убиеца докосна тила на Майрън с ледена, безжизнена ръка.

— Въпросът, Майрън, е, ти чувстваш ли се по-добре?

Глава първа

30 август

Майрън сви рамене и заговори завалено.

— Не съм гувернантка — каза той. — Аз съм спортен агент.

Норм Зукерман погледна измъчено.

— Това пък какво беше? Бела Лугоши?

— Човекът слон — отговори Майрън.

— По дяволите, ужасно беше. А и кой казва, че ще бъдеш гувернантка? Споменах ли думата детегледачка или гледане на деца, или каквато и да е форма на глагола „гледам деца“, или дори думата „дете“, или пък „гледам“, или…

Майрън вдигна ръка.

— Схванах, Норм.

Седяха под баскетболния кош в „Медисън Скуеър Гардън“ на столове от дърво и брезент, на чиито гърбове обикновено бяха изписани имената на разни звезди. Столовете им бяха поставени толкова високо, че мрежата на коша почти докосваше косата на Майрън. На половината игрище снимаха някакъв клип. Множество прожектори във формата на чадъри, кльощави жени, триножници и хора, които бързаха напред-назад. Майрън чакаше някой да го сбърка с манекен. Чакаше вече доста време.

— Една млада жена може да е в опасност — каза Норм. — Нуждая се от помощта ти.

Норм Зукерман наближаваше седемдесетте и като президент на „Зум“, гигантски конгломерат за производство на спортни изделия, имаше повече пари от Доналд Тръмп. На външен вид обаче приличаше на битник по време на изморително пътуване. По-рано Норм бе обяснил, че ретрото е последният писък на модата и заради това се беше издокарал в крещящо пончо, военен панталон, гердан от мъниста и обица, от която висеше символът на мира. Жестоко. Посивялата му черна брада беше достатъчно гъста и рошава, за да става за гнездо, косата му бе прясно накъдрена като на актьор в слаба постановка на „Божествена магия“. Майрън имаше чувството, че Че Гевара е оживял и седи пред него след посещение във фризьорския салон.

— Нямаш нужда от мен — каза Майрън. — Имаш нужда от телохранител.

Норм размаха ръка презрително.

— Прекалено очевидно е.

— Какво?

— Тя никога няма да се хване. Слушай, Майрън, какво знаеш за Бренда Слотър?

— Не много — отговори Майрън.

Норм погледна изненадано.

— Какво искаш да кажеш с това „не много“?

— Коя от думите не разбираш, Норм?

— За бога, та ти самият беше баскетболист.

— Е, и?

— Бренда Слотър вероятно е най-добрата в женския баскетбол. Пионер в нейния спорт. Да не споменаваме, че е рекламното лице на новата ми лига.

— Знам.

— Тогава чуй това. Тревожа се за нея. Ако нещо се случи с Бренда Слотър цялата Женска баскетболна асоциация заедно със значителните ми инвестиции в нея може да отиде на кино.

— Е, щом става дума за хуманитарни причини…

— Добре де, аз съм алчна капиталистическа свиня. Но ти, приятелю, си спортен агент. В света не съществува нещо по-алчно, мазно, хлъзгаво и капиталистическо от това.

Майрън кимна.

— Да, да, подмазвай ми се — каза той. — Това ще ти свърши работа.

— Не ме остави да довърша. Да, ти си спортен агент. Много добър. Всъщност най-добрият. Вие с испанската умница вършите невероятна работа за клиентите си. Осигурявате им колкото се може повече. Много повече, отколкото заслужават. Когато работя с теб и започнеш да ме убеждаваш, имам чувството, че съм изнасилен. Наистина си страхотен. Влизаш в кабинета ми, съдираш дрехите ми и правиш с мен каквото си поискаш.

Майрън изкриви лице.

— Я моля ти се — измърмори той.

— Но знам и за предишната ти работа във ФБР.

Страхотна тайна. Майрън все още се надяваше да срещне човек, който да не знае всичко за миналото му.

— Просто ме изслушай за секунда, Майрън. Чуй ме. Бренда е чудесно момиче, великолепна баскетболистка и трън в гащите ми. Не я обвинявам. Ако бях израснал с подобен баща, и аз щях да съм ужасен.

— Значи проблемът е в баща й? — попита Майрън.

Норм махна уклончиво с ръка.

— Вероятно — отговори той.

— Тогава издействай от съда забрана да се доближава до нея — посъветва го Майрън.

— Вече е направено.

— Тогава какъв е проблемът? Наеми частен детектив. Ако баща й се приближи на по-малко от сто метра, обадете се на ченгетата.

— Не е толкова лесно — каза Норм и огледа игрището.

Работниците, които се занимаваха със снимането, търчаха напред-назад като прашинки, понесени от силна струя. Майрън отпи от кафето си. Истински деликатес. Преди година въобще не пиеше кафе. После започна да се отбива в един от новите барове за кафе, които се появяваха един след друг като скапаните филми по телевизията. Сега Майрън не можеше да изкара сутринта без порцията си деликатесно кафе. Разстоянието между пристрастяването към кафето и наркотикът е само една стъпка.

— Не знаем къде е — каза Норм.

— Моля?

— Баща й — обясни Норм. — Изчезна. Бренда вечно се оглежда през рамо. Уплашена е.

— И смяташ, че баща й е заплаха за нея?

— Този тип е Великия Сантини на стероиди. Самият той е играл баскетбол. Казва се…

— Хорас Слотър — прекъсна го Майрън.

— Познаваш ли го?

Майрън кимна бавно.

— Да — отговори той. — Познавам го.

Норм огледа лицето му.

— Прекалено млад си, за да си играл с него — каза той.

Майрън не отговори. Норм не усети намека. Рядко се усещаше за подобни неща.

— Откъде познаваш Хорас Слотър? — настоя той.

— Не се тревожи за това — отвърна Майрън. — Кажи ми защо смяташ, че Бренда Слотър е в опасност.

— Получава заплахи.

— Какъв вид заплахи?

— Смъртни.

— Не можеш ли да си малко по-точен?

Трескавата дейност по заснимането на рекламата продължаваше. Манекени, демонстриращи последните модели на „Зум“ и високото си самочувствие, се разхождаха превзето наоколо с нацупени лица. Някой започна да вика.

— Къде е Тед? Защо Тед още не е облечен? Кълна се, той ще ме довърши.

— Обаждат й се по телефона — най-после отговори Норм. — Някаква кола я следи. Разни ей такива.

— И какво точно искаш от мен?

— Да я наблюдаваш.

Майрън поклати глава.

— Дори ако се съглася, което няма да направя, ти самият каза, че тя няма да иска бодигард.

Норм се усмихна и потупа Майрън по коляното.

— Точно това е, което ще те примами. Също като стръв за риба — каза той.

— Оригинална аналогия — отвърна Майрън.

— В момента Бренда няма агент.

Майрън замълча.

— Да не си глътна езика, готин? — попита Норм.

— Мислех, че тя е подписала договор за реклама със „Зум“ — каза Майрън.

— Тъкмо щеше да го направи, когато старецът й изчезна. А той беше нейният мениджър. Тя се отърва от него и сега е сама. Бренда се доверява на преценките ми до известна степен. Никак не е глупава. Затова ето какъв е планът ми: тя ще бъде тук след няколко минути. Ще те препоръчам. Тя ще ти каже „здрасти“. Ти ще й кажеш „здрасти“. После ще я зашеметиш с прочутия чар на Болитар.

Майрън повдигна вежди.

— С пълна сила ли да пусна чара? — запита той.

— Не, за бога. Не искам горкото момиче да започне да се разсъблича.

— Заклех се да използвам силата си само за добро.

— Това е добро, Майрън. Повярвай ми.

Майрън не беше убеден.

— Дори ако се съглася с тази дивотия, какво ще кажеш за нощите? Да не очакваш да я наблюдавам двайсет и четири часа?

— Разбира се, че не. Уин ще ти помага.

— Уин си има достатъчно друга работа.

— Кажи му, че става дума за мен — предложи Норм. — Той ме обича.

Развълнуван фотограф с вид на европейски клошар забърза към тях. Имаше козя брадичка и мърлява изрусена коса. Изглежда, къпането не беше приоритет за него. Фотографът въздъхна няколко пъти, за да увери всички наоколо, че е важна личност, която са принудили да чака.

— Къде е Бренда? — изхленчи той.

— Тук.

Майрън се завъртя към приятния глас, който напомняше топъл мед върху палачинки. С широка, уверена крачка — не срамежливата походка на прекалено високите момичета, нито пък дразнещите кълчения на манекените, Бренда Слотър пристъпи към тях. Беше много висока, със сигурност над метър и осемдесет. Кожата й имаше цвета на любимото кафе на Майрън с щедро сипано в него мляко. Носеше избелели джинси, които й стояха великолепно, и пуловер за ски, който те караше да мислиш за уютна вечер пред камината в някоя покрита със сняг планинска хижа.

Майрън едва се сдържа да не възкликне възхитено.

Бренда Слотър беше не толкова красива, колкото вълнуваща. Въздухът около нея сякаш бе изпълнен със статично електричество. Беше прекалено едра и с прекалено широки рамене, за да бъде манекен. Майрън познаваше няколко професионални модела. Те вечно се нахвърляха върху него. Бяха ужасно кльощави и приличаха на клечки с по два балона в горната част. Бренда определено не носеше дрехи шести размер. Човек усещаше сила в тази жена, дори властност, но все пак тя беше напълно женствена, каквото и да означаваше това, и невероятно привлекателна.

Норм се наведе към Майрън и прошепна:

— Разбираш ли защо тя е рекламното ни лице?

Майрън кимна.

Норм се смъкна от стола си.

— Бренда, скъпа, ела тук. Искам да се запознаеш с един човек.

Големите кафяви очи се спряха върху Майрън и в тях проблесна колебание. После Бренда се усмихна и тръгна към тях. Майрън, вечният джентълмен, се надигна от стола си. Бренда застана пред него и протегна ръка. Майрън я разтърси. Хватката й беше здрава. Сега, когато стоеше до него, Майрън видя, че тя е само пет-шест сантиметра по-ниска. Това я правеше около метър и осемдесет и пет или шест.

— Гледай ти — каза Бренда. — Майрън Болитар.

Норм протегна ръка, сякаш искаше да ги приближи един към друг.

— Вие двамата познавате ли се? — попита той.

— О, сигурна съм, че господин Болитар не ме помни — отговори Бренда. — Мина доста време.

На Майрън бяха нужни само няколко секунди. Веднага осъзна, че ако беше срещал Бренда Слотър преди, без съмнение щеше да я запомни. Фактът, че не помнеше предишната им среща, означаваше, че тя е била при съвсем различни обстоятелства.

— Ти се мотаеше по игрището — каза Майрън. — С баща си. Сигурно си била пет-шестгодишна.

— А ти тъкмо започваше гимназията — добави тя. — Единственото бяло момче, което тренираше редовно. Изяви се страхотно в гимназията и в колежа, после беше избран от „Селтикс“ и после…

Гласът й заглъхна. Майрън беше свикнал с подобни неща.

— Поласкан съм, че помниш — каза той мило, опитвайки се да приложи чара си.

— Пораснах, като те наблюдавах как играеш — продължи Бренда. — Баща ми следеше кариерата ти, сякаш беше негов собствен син. Когато те контузиха…

Тя отново замълча, а устните й се свиха.

Майрън се усмихна, за да покаже, че разбира и оценява съчувствието й.

Норм наруши тишината.

— Е, сега Майрън е спортен агент — каза той. — Дяволски добър агент. Най-добрият според мен. Справедлив, честен, абсолютно лоялен…

Норм внезапно млъкна.

— Възможно ли е току-що да съм използвал тези думи, за да опиша един спортен агент? — попита той и поклати глава.

Козята брадичка отново се приближи към тях и заговори с френски акцент, който звучеше толкова истински, колкото акцента на Пепе Лепю[1].

— Мосю Зукерман?

— Oui — отвърна Норм.

— Имам нужда от помощта ви, s’il vous plait.

— Oui — повтори Норм.

Майрън едва не попита къде е преводачът му.

— Вие двамата седнете тук — обърна се Норм към него и Бренда. — Трябва да ви оставя за секунда.

Той потупа празните столове, за да ги подкани.

— Майрън ще ми помага в работата — поясни Норм. — Нещо като консултант. Затова поговори с него, Бренда. За кариерата ти, за бъдещето ти, за каквото ще да е. Той ще бъде чудесен агент за теб — заключи Норм и намигна на Майрън.

Страшно деликатно, няма що.

Когато Норм се отдалечи, Бренда се настани на стола.

— Е, всичко ли беше истина? — попита тя.

— Една част — отговори Майрън.

— Коя?

— Бих искал да съм твой агент. Но всъщност не съм тук за това.

— Така ли?

— Норм се тревожи за теб. Иска да се грижа за теб.

— Да се грижиш за мен?

Майрън кимна.

— Той смята, че си в опасност.

Бренда стисна зъби.

— Казах му, че не искам никой да се грижи за мен.

— Знам — отвърна Майрън. — Аз би трябвало да те наблюдавам тайно.

— Защо тогава ми казваш?

— Не мога да пазя тайна.

Бренда кимна.

— И?

— И ако ще бъда твой агент, мисля, че не е хубаво да започваме отношенията си с лъжа.

Тя се облегна назад и кръстоса крака, по-дълги от опашка пред гишето за даване на шофьорски книжки.

— И за какво още те помоли Норм? — попита тя.

— Да използвам чара си.

Бренда примигна.

— Не се тревожи — успокои я Майрън. — Дал съм клетва да използвам чара си само за добрини.

— Страхотна късметлийка съм.

Бренда докосна с дългите си пръсти лицето си и забарабани по брадичката си.

— Е — каза тя най-после, — значи Норм мисли, че имам нужда от гувернантка.

Майрън повдигна ръце и се опита да имитира Норм.

— Кой говори за гувернантки? — с престорен ужас извика той.

Изпълнението му не беше прекалено лошо, но никой не дойде да му предложи роля в театъра.

Бренда се усмихна.

— Добре — кимна тя. — Ще се примиря с това.

— Приятно изненадан съм — отбеляза Майрън.

— Няма защо. Ако не го направиш, Норм може да наеме някой друг, който да не е толкова откровен. А по този начин поне ще знам резултата.

— Има логика — призна Майрън.

— Но има и определени условия.

— Помислих си, че ще е така.

— Правя каквото искам и когато искам. Тази работа не ти дава картбланш да се бъркаш в живота ми.

— Разбира се.

— Ако ти кажа да се разкараш за известно време, единственото, което можеш да ме попиташ, е, за колко дълго.

— Добре.

— И няма да ме шпионираш, без да знам — продължи Бренда.

— Добре.

— И няма да се бъркаш в работите ми.

— Съгласен съм.

— Ако реша да не се прибера цяла нощ, няма да роптаеш.

— Няма.

— Ако реша да участвам в оргия с пигмеи, пак няма да роптаеш.

— А ще може ли поне да гледам? — попита Майрън.

Бренда се усмихна.

— Не възнамерявам да съм трудна, но в живота ми има достатъчно бащински фигури. Искам да се уверя, че няма да си залепен за мен двайсет и четири часа на ден или нещо подобно. Това не е филм с Уитни Хюстън и Кевин Костнър.

— Някои хора казват, че приличам на Кевин Костнър — каза Майрън и изкриви уста в непокорна, цинична усмивка, имитирайки Кевин Костнър в „Бул Дърам“.

Бренда го огледа внимателно.

— Да, косата ти оредява по същия начин — отбеляза тя.

Ох.

На игрището брадатият Санди Дънкан отново започна да вика Тед. Свитата му го последва. Името Тед отекна из спортния комплекс.

— Значи се разбрахме? — попита Бренда.

— Идеално — отговори Майрън и се намести на стола. — А сега, искаш ли да ми разкажеш какво точно става?

Отдясно Тед, просто трябваше да е Тед, най-после се появи. Беше облечен в шорти „Зум“, а стомахът му беше очертан с мускули като на статуя. Вероятно беше около двайсетинагодишен, хубав като манекен, но се мръщеше като затворнически надзирател. Докато се тътреше към снимачната площадка, прокарваше ръце през синкавочерната си коса. От това движение гърдите му изпъкваха, талията му се свиваше и се виждаха обръснатите му мишници.

Бренда измърмори:

— Тъп паун.

— Това е нечестно — възрази Майрън. — Може да е умно момче.

— Работила съм с него и преди. Ако Господ му даде и втори мозък, той пак ще умре в самота — каза тя и прикова очи върху Майрън. — Не разбирам нещо.

— Какво?

— Защо е избрал теб? Ти си спортен агент. Защо Норм те помоли да станеш мой телохранител?

— Защото съм работил… — Майрън замълча за секунда и махна с ръка. — Защото съм работил за правителството.

— Никога не съм чувала.

— Това е още една тайна.

— Тайните не се задържат много при теб.

— Да, но можеш да ми се довериш.

Бренда се замисли.

— Добре, ти беше бял, който можеше да скача — каза тя. — Предполагам, че щом си бил такъв, сигурно си и достоен за доверие спортен агент.

Майрън се засмя, после и двамата замълчаха неловко. Той наруши тишината.

— Е, искаш ли да ми разкажеш за заплахите? — попита той.

— Няма много за разказване — отвърна Бренда.

— Да не би всичко да е във фантазията на Норм?

Бренда не отговори.

Един от асистентите намаза с лъскав крем обезкосмените гърди на Тед, който все още се мръщеше свирепо. Прекалено много филми с Клинт Истууд. Тед сви ръце в юмруци и мускулите му изхвърчаха. Майрън реши, че нищо не му пречи да започне да мрази манекена още сега.

Бренда запази мълчание. Майрън реши да опита друг подход.

— Къде живееш сега? — попита той.

— В общежитието на университет „Рестън“.

— Още ли учиш?

— Медицинският факултет. Четвърта година. Току-що си отложих изпитите, за да разполагам с повече време за мачовете.

Майрън кимна.

— Избрала ли си специалност?

— Педиатрия.

Той кимна отново и реши да навлезе по-дълбоко.

— Баща ти сигурно адски се гордее с теб — каза той.

По лицето й пробяга лека сянка.

— Предполагам, че е така — отвърна тя и се надигна. — Ще трябва да се облека за снимките.

— Не искаш ли първо да ми разкажеш какво става?

Бренда остана на мястото си.

— Татко изчезна.

— Кога?

— Преди една седмица.

— Тогава ли започнаха заплахите?

Тя не отговори.

— Наистина ли искаш да помогнеш? — запита Бренда. — Тогава намери баща ми.

— Той ли те заплашва?

— Не се притеснявай за заплахите. Татко обича контрола, Майрън. Заплахата е просто средство да задържи контрола.

— Не разбирам.

— Няма нужда да разбираш. Той е твой приятел, нали?

— Баща ти ли? Не съм виждал Хорас повече от десет години.

— И кой е виновен за това? — попита тя.

Думите, да не споменаваме горчивия тон, наистина го изненадаха.

— Това пък какво означава? — запита той.

— Все още ли държиш на него? — попита Бренда.

Майрън отговори, без да се замисля.

— Знаеш, че е така — каза той.

Бренда кимна и скочи от стола.

— Той има неприятности — каза тя. — Намери го.

[1] Герой от анимационните филмчета с Бъгс Бъни. — Б.пр. ↑

Глава втора

Бренда се появи облечена в шорти от ликра и нещо, което се наричаше „спортен сутиен“. Виждаха се дълги крайници, рамене и мускули. Професионалните модели се вторачиха в нея впечатлени (не от височината й, защото повечето от тях също бяха над метър и осемдесет). Майрън си помисли, че сред манекените Бренда прилича на ярка звезда между бледи облачета.

Позите бяха малко неприлични и Бренда очевидно се стесняваше. Но не и Тед. Той се поклащаше и я гледаше с присвити очи с нещо, което би трябвало да представлява поглед с необуздана сексуалност. На два пъти Бренда не издържа и се изсмя в лицето му. Майрън все още мразеше Тед, но започваше сериозно да харесва Бренда.

Той извади мобифона си и набра частния телефон на Уин. Уин беше финансов консултант в „Лок-Хорн Секюрити“, стара финансова фирма, която сигурно бе започнала да продава ценни книжа още на борда на „Мейфлауър“. Офисът му се намираше в сградата „Лок-Хорн“ на ъгъла на Парк авеню и Четиридесет и седма улица в центъра на Манхатън. Майрън беше един от наемателите на Уин. Спортен агент на Парк авеню — това си беше висока класа.

След три иззвънявания се включи телефонният секретар. Гласът на Уин с вбесяващо безукорен акцент каза:

— Затвори, без да оставиш съобщение, или ще умреш.

Майрън поклати глава, усмихна се и както винаги остави съобщение. После набра офиса си. Есперанца отговори с познатото:

— „Спортно представителство МБ“.

„М“-то беше за Майрън, „Б“-то — за Болитар, а „Спортно представителство“, защото представляваха хората от света на спорта. Майрън сам беше измислил името, без помощта на професионалисти по маркетинг. Въпреки помпозното заглавие Майрън си оставаше съвсем скромен.

— Някакви съобщения? — попита той.

— Само около милион — отговори Есперанца.

— Нещо важно?

— Грийнспан[1] иска да знае какво е отношението ти към лихвените проценти. С изключение на това няма нищо важно — каза вечно заядливата Есперанца. — Е, какво искаше Норм? — добави тя.

Есперанца Диас — „испанската умница“ по думите на Норм — работеше в „Спортно представителство МБ“ от самото му създаване. Преди това тя беше професионална състезателка по борба с псевдонима Малката Покахонтас, т.е. изкарваше си хляба, носейки бикини като Ракел Уелч в „Милион години преди н.е.“ и се търкаляше по пода с други жени пред очите на въодушевена тълпа. Есперанца считаше настоящата промяна в кариерата си за стъпка надолу.

— Става дума за Бренда Слотър — започна Майрън.

— Баскетболистката ли?

— Да.

— Гледала съм я няколко пъти — рече Есперанца. — Изглежда страхотно по телевизията.

— На живо също.

Последва кратка пауза. После Есперанца каза:

— Мислиш ли, че е привърженичка на любовта, за която не е прието да се говори?

— К’во?

— Пада ли си по жени?

— Олеле — изстена Майрън, — забравих да проверя татуировките й.

Сексуалните предпочитания на Есперанца се променяха като думите на политик в годината след изборите. В момента май беше настроена на вълна мъже. Според Майрън това беше едно от предимствата на бисексуалността — можеш да обичаш всекиго. За него нейните предпочитания не представляваха проблем. В гимназията той самият бе излизал с доста бисексуални момичета.

— Няма значение — каза Есперанца. — Наистина харесвам Дейвид.

Дейвид беше сегашният й любим. Надали за дълго.

— Но трябва да признаеш, че Бренда Слотър е страхотна — настоя тя.

— Признавам.

— Може да е доста забавно за няколко нощи.

Майрън кимна. Друг на негово място вероятно щеше да започне да си представя дребничката испанска красавица, любеща се страстно с величествената черна амазонка в спортния сутиен. Но не и Майрън. Беше прекалено мъдър.

— Норм иска да я наблюдаваме — съобщи Майрън.

После разказа на Есперанца цялата история. Когато свърши, чу въздишката й.

— Какво? — попита той.

— Господи, Майрън. Ние спортна или детективска агенция сме?

— Трябва да си осигуряваме клиенти.

— Не преставай да си го напомняш.

— Това пък какво означава, по дяволите?

— Нищо. Е, какво искаш да направя?

— Баща й е изчезнал. Казва се Хорас Слотър. Виж какво можеш да изровиш за него.

— Ще имам нужда от помощ тук — отвърна Есперанца.

Майрън разтърка очи.

— Мислех, че ще назначим някого за постоянно — каза той.

— И кой има време да се занимава с това?

Мълчание.

— Добре — съгласи се Майрън и въздъхна. — Обади се на Голямата Синди. Но се постарай да й внушиш, че става дума само за временна работа.

— Добре.

— А ако дойде някой клиент, искам Синди да се крие в моя кабинет.

— Както кажеш.

Есперанца затвори телефона.

Когато рекламните снимки приключиха, Бренда Слотър се приближи към Майрън.

— Къде живее баща ти сега? — попита я той.

— На същото място.

— Ходила ли си там, откак изчезна?

— Не.

— Хайде тогава да започнем оттам.

[1] Шефът на федералната банка. — Б.пр. ↑

Глава трета

Нюарк, Ню Джърси. Лошата част. Почти излишна.

Първата дума, която идваше наум, бе „разложение“. Сградите бяха не само олющени и изронени, те всъщност се рушаха, сякаш се разтапяха от някакъв вид киселинна атака. Тук ремонтните работи бяха толкова познати, колкото пътуването във времето. Всичко наоколо изглеждаше като след война — приличаше повече на Франкфурт след бомбардировките на съюзниците, отколкото на място, годно за живеене.

Кварталът се оказа още по-лош, отколкото Майрън го помнеше. Веднъж през тийнейджърските си години бе минал оттук с баща си. Пътуваха по същата тази улица, когато вратите на колата внезапно се заключиха, сякаш и те предусещаха приближаваща опасност. Лицето на баща му се бе сгърчило от отвращение.

— Истинска клоака — бе промърморил той.

Баща му беше израснал недалеч оттук, но преди много дълго време. Татко, човекът, когото Майрън обичаше и почиташе като господ, най-нежната душа, която някога бе срещал, едва сдържа гнева си.

— Виж в какво превърнаха стария квартал — каза той.

Виж какво направиха.

Те.

Фордът на Майрън премина бавно покрай старото игрище. Черни лица се вторачиха в него. Вървеше баскетболен мач и безброй хлапета стояха наоколо и чакаха да се включат в играта. Евтините гуменки от дните на Майрън бяха заменени от стодоларови маратонки, които тези деца едва ли можеха да си позволят. Майрън потръпна. Искаше му се да заеме благородно становище по въпроса — изкривяването на ценностите, материализмът и други такива — но той беше спортен агент, сключващ сделки за реклама на същите тези маратонки, и точно те осигуряваха съществуването му. Това не му беше приятно, но не му се искаше да лицемерничи.

Никой вече не носеше шорти. Всяко хлапе беше облечено в кошмарно торбести сини или черни джинси, които приличаха на нещо, навлечено от някой клоун, за да предизвика смях. Талията им висеше под задника, разкривайки пъстри дизайнерски боксерки. Майрън не искаше да звучи като старец, удивляващ се на модните приумици на младото поколение, но тези дрехи можеха поне да бъдат практични. Как можеше въобще да се играе, когато човек непрестанно трябваше да спира и да си вдига панталона?

Но най-голямата промяна беше в погледите. Когато като петнайсетгодишен гимназист Майрън дойде тук за първи път, той беше уплашен, но знаеше, че ако иска да се издигне до следващото ниво, трябва да се изправи срещу най-силната конкуренция. А това означаваше да играе тук. Отначало не беше добре дошъл. Ни най-малко. Но любопитно враждебните погледи, насочени тогава към него, въобще не можеха да се сравнят с омразата, струяща от очите на тези хлапета. Неприязънта им беше открита, изглеждаха готови да го изядат. Може и да не беше прав, но му се стори, че преди двайсетина години тук беше по-различно. Вероятно имаше повече надежда. Трудно му беше да прецени.

Сякаш прочела мислите му, Бренда каза:

— Дори аз вече не бих играла на това място.

Майрън кимна.

— Не ти беше лесно да идваш да играеш тук, нали? — запита тя.

— Баща ти ме улесни — отговори Майрън.

Тя се усмихна.

— Никога не разбрах защо те харесваше толкова много. Той по принцип мрази белите.

Майрън изстена престорено.

— Да не би да съм бял?

— Като Пат Бюканън.

И двамата се засмяха. Майрън опита отново.

— Разкажи ми за заплахите — помоли той.

Бренда се загледа през прозореца. Минаха покрай някакво място, където продаваха джанти. Стотици, ако не и хиляди джанти блестяха на слънцето. Странен бизнес. Хората купуваха нова джанта само когато старата им е открадната. А откраднатите пристигаха в места като това. Кръговрат.

— Обаждат ми се — най-после започна Бренда. — Най-вече нощем. Единия път казаха, че ще ме наранят, ако не открият баща ми. Следващия път ми наредиха да запазя баща си като мой мениджър или…

Тя замълча.

— Имаш ли идея кои може да са? — попита Майрън.

— Не.

— А кой би могъл да търси баща ти?

— Не.

— Или пък защо баща ти е изчезнал?

Тя поклати глава.

— Норм спомена, че те следяла някаква кола — каза Майрън.

— Не знам нищо за това — отвърна Бренда.

— Гласът по телефона — всеки път един и същ ли е?

— Не мисля така.

— Мъж или жена?

— Мъж. Бял. Или поне звучи като бял.

Майрън кимна.

— Хорас играе ли хазарт?

— Никога. Дядо ми е играл комар. Загубил всичко, което имал, а то не било много. Татко не искаше и да чуе за хазарт.

— Взимал ли е пари назаем?

— Не.

— Сигурна ли си? Училището ти вероятно струва доста пари.

— Получавам стипендия, откакто навърших дванайсет години.

Майрън кимна. Някакъв мъж тръгна да пресича улицата пред тях. Беше облечен с бельо на Калвин Клайн, две различни обувки за ски и огромна руска шапка като на доктор Живаго. Нищо друго. Нито риза, нито панталон. В ръката си стискаше кафява хартиена кесия, сякаш й помагаше да пресече улицата.

— Кога започнаха обажданията? — попита Майрън.

— Преди една седмица.

— Когато изчезна баща ти ли?

Бренда кимна. Личеше, че иска още нещо да каже. Майрън го усети по отбягващия го поглед. Замълча и зачака момичето да продължи.

— Първия път — тихо каза тя — гласът ми каза да се обадя на майка ми.

Майрън я изчака да каже още нещо. Когато видя, че това няма да стане, попита:

— Ти направи ли го?

Бренда се усмихна тъжно.

— Не.

— Къде живее майка ти?

— Не знам. Не съм я виждала, откакто бях на пет годинки.

— Когато казваш, че не си я виждала…

— Имам предвид точно това. Тя ни изостави преди двайсет години. — Бренда най-после се обърна към него. — Изглеждаш изненадан — рече тя.

— Предполагам, че съм.

— Защо? Знаеш ли колко много от онези момчета там са били изоставени от бащите си? Мислиш, че една майка не може да направи същото?

В думите й личеше логика, но звучаха повече като размисъл, отколкото като убеждение.

— Значи не си я виждала, откакто беше на пет години?

— Да.

— Знаеш ли къде живее? Град или щат?

— Нямам представа — отговори Бренда, като се опита да изглежда равнодушна.

— Не си ли имала някакъв контакт с нея?

— Само едно-две писма.

— А адрес на подателя?

Бренда поклати глава.

— Носеха пощенско клеймо от Ню Йорк. Само това знам.

— Дали Хорас знае къде живее тя?

— Не. Той дори не е споменавал името й през последните двайсет години.

— Поне не пред теб.

Бренда кимна отново.

— Може би гласът по телефона не е имал предвид майка ти — предположи Майрън. — Имаш ли втора майка? Баща ти не се ли ожени повторно? Или поне да е живял с някого…

— Не. След майка ми не е имал друга жена.

Мълчание.

— Защо някой би разпитвал за майка ти след двайсет години? — поинтересува се Майрън.

— Не знам.

— Някакви идеи?

— Абсолютно никакви. От двайсет години тя е призрак за мен.

Бренда посочи напред с ръка.

— Завий наляво.

— Имаш ли нещо против да уредя да подслушват телефона ти? В случай че онези се обадят отново.

Тя поклати глава. Майрън зави според указанията.

— Разкажи ми за отношенията си с Хорас — каза той.

— Не.

— Не искам да съм любопитен…

— Това е без значение, Майрън. Независимо дали го обичам, или го мразя, ти трябва да го намериш.

— Уредила си съдебно нареждане, за да го държиш далеч от себе си, нали?

За момент тя не отговори. После каза:

— Помниш ли какъв беше той на игрището?

Майрън кимна.

— Направо луд. И вероятно най-добрият учител, който някога съм имал.

— И най-сприхавият?

— Да — съгласи се Майрън. — Той ме научи да не играя с толкова финес. А това невинаги беше лесен урок.

— Точно така. А ти беше само едно хлапе, което той харесваше. Представи си какво е да си неговото собствено дете. Представи си същото онова напрежение на игрището, но примесено и със страха да не ме загуби. Страха да не избягам и да го изоставя.

— Като майка си.

— Точно така.

— Сигурно е било изморително — отбеляза Майрън.

— Направо задушаващо — поправи го тя. — Преди три седмици играхме рекламен мач в гимназията в Ийст Ориндж. Знаеш ли я?

— Разбира се.

— Две от хлапетата в тълпата започнаха да се държат грубо. Двама гимназисти. От баскетболния отбор. Бяха пияни или друсани, или просто си бяха идиоти. Не знам. Започнаха да ми крещят разни неща.

— Какви неща?

— Грозни и неприлични. За това какво биха искали да направят с мен. Баща ми стана и тръгна след тях.

— Не мога да кажа, че го обвинявам — отбеляза Майрън.

Тя поклати глава.

— Значи и ти си неандерталец.

— Какво?

— Защо би тръгнал след тях? За да защитиш честта ми? Аз съм двайсет и пет годишна жена. Не се нуждая от тия кавалерски дивотии.

— Но…

— Но нищо — прекъсна го тя. — Цялата тази история с твоето присъствие тук… Не съм феминистка или нещо подобно, но това си е сексистка дивотия.

— Какво?

— Ако имах пенис между краката, нямаше да си тук. Ако името ми беше Лирой и бях получил една-две телефонни заплахи, нямаше да се затичаш презглава да ме пазиш, нали?

Майрън се поколеба малко повече, отколкото бе нужно.

— И — продължи тя — колко пъти си ме гледал как играя?

Променянето на темата го завари неподготвен.

— Какво? — отново запита той.

— Бях номер едно в студентския баскетбол в продължение на три години. Отборът ми спечели два национални шампионата. Непрекъснато ни даваха по телевизията. Освен това учех в „Рестън“, който се намира само на половин час от дома ти. Колко от мачовете ми си гледал?

Майрън отвори уста, затвори я и накрая каза:

— Нито един.

— Разбира се. Женски баскетбол. Не си струва да си губиш времето с него.

— Не е така. Аз вече почти не гледам спорт.

Майрън осъзна колко фалшиво прозвучаха думите му.

Бренда поклати глава и замълча.

— Бренда…

— Забрави, че съм казала нещо. Беше тъпо да повдигам тази тема.

Тонът й не му позволи да отвърне. Майрън искаше да се защити, но нямаше идея как. Предпочете да замълчи. Май бездруго това беше по-разумното поведение.

— Завий надясно — обади се Бренда.

— Е, какво стана след това? — престраши се той.

Тя го погледна изненадано.

— С кретените, които те обидиха. Какво стана, след като баща ти тръгна подир тях?

— Охраната сложи край на историята, преди въобще нещо да се случи. Просто изхвърлиха хлапетата от салона. А също и татко.

— Не съм убеден, че виждам смисъла в цялата тази работа.

— Това не беше краят.

Бренда замълча за момент, сведе очи, събра сили и отново вдигна глава.

— Три дни по-късно двете момчета — Клей Джаксън и Артър Харис — бяха намерени на покрива на стар блок. Някой ги беше вързал и срязал ахилесовите им сухожилия с градинарска ножица.

Лицето на Майрън пребледня. Стомахът му се преобърна.

— Баща ти?

Бренда кимна.

— Откак се помня, върши подобни неща. Но никога чак толкова лоши. Обаче винаги хората, които са ме измамвали, са си плащали за това. Когато бях малко момиченце, без майка, се радвах на тази защита. Но вече не съм малко момиченце.

Майрън разсеяно протегна ръка и докосна задната част на глезена си. Прерязани ахилесови сухожилия. Градинарска ножица. Опита се да не изглежда прекалено зашеметен.

— Полицията сигурно е заподозряла Хорас — каза той.

— Да.

— Защо тогава не го арестуваха?

— Липсваха достатъчно доказателства.

— Жертвите не можаха ли да го идентифицират?

Тя отново се обърна към прозореца.

— Бяха прекалено уплашени — отговори Бренда и посочи надясно. — Паркирай тук.

Майрън отби. Из улицата се мотаеха доста хора. Всички се вторачиха в него, сякаш никога не бяха виждали бял. Всъщност в този квартал това бе съвсем възможно. Той се опита да си придаде равнодушен вид. Кимна учтиво. Някои от хората отвърнаха на поздрава му. Други — не.

Жълта кола, по-скоро тонколона на колела, профуча край тях. От нея гърмеше оглушителен рап. Басите бяха толкова силни, че Майрън усети вибрации в гърдите си. Не разбра думите, но звучаха гневно. Бренда го поведе към една от къщите. Двама мъже лежаха на стъпалата отпред като ранени на бойното поле. Тя ги прескочи, без да погледне към тях. Майрън я последва. Внезапно осъзна, че никога преди не бе идвал тук. Приятелството му с Хорас Слотър беше само на баскетболното игрище. Никога не бяха ходили заедно в гимнастическия салон, никога не бяха сядали да изядат по една пица след мача. Никога не бе ходил в дома на Хорас, нито пък той в неговия.

Разбира се, в сградата нямаше портиер, нито домофони, нито заключени брави. Светлината в коридора беше лоша, но не достатъчно слаба, за да прикрие избелялата боя, която се лющеше от стените. Повечето пощенски кутии бяха без вратички. Въздухът беше спарен.

Бренда се изкачи по бетонните стълби. Перилата бяха метални. Майрън чу как някакъв мъж кашля силно, сякаш се опитваше да изхрачи дробовете си. Заплака бебе. След малко към него се присъедини още едно. Бренда спря на втория етаж и зави надясно. Ключовете вече бяха в ръката й. Вратата беше изработена от някакъв вид подсилена стомана. Имаше три резета и шпионка.

Бренда отключи резетата. Те изщракаха шумно и напомниха на Майрън за сцена от затворнически филм, когато надзирателят крещи: „Заключвайте!“. Вратата се отвори. Едновременно две неща направиха впечатление на Майрън. Първото беше колко хубав е домът на Хорас. Каквото и да се намираше извън апартамента му, каквато и мръсотия и разложение да господстваха из улицата и дори в същата сграда, Хорас Слотър не бе позволил те да се промъкнат през вратата му. Стените бяха бели като в реклама на крем за ръце. Подовете изглеждаха прясно лакирани. Мебелировката представляваше смесица от реставрирани наследствени мебели и нови придобивки от „Икеа“. Наистина удобен дом.

Другото, което Майрън забеляза веднага след отварянето на вратата, бе, че някой беше преобърнал стаята наопаки.

Бренда се втурна вътре.

— Татко? — извика тя.

Майрън я последва. Искаше му се да има оръжие в себе си. Сцената просто плачеше за пистолет в ръката. Той трябваше да накара Бренда да замълчи, да я изведе от апартамента, а после да тръгне да обикаля из него, последван от ужасената Бренда. Трябваше да размаха пистолета към всяка стая, приведен и заел позиция за стрелба. Но обикновено Майрън не носеше пистолет. Не че мразеше оръжията, напротив, когато имаше неприятности, дори се радваше на компанията им, но пистолетите са голямо и неудобно нещо. А и за повечето перспективни клиенти един спортен агент с пистолет не е достоен за доверие. А с онези, които с радост биха се доверили на въоръжен агент, самият Майрън предпочиташе да си няма работа.

Уин, от друга страна, винаги носеше пистолет. Всъщност поне два, да не споменаваме и впечатляващия брой скрити оръжия. Човекът напомняше на ходещ Израел.

Апартаментът се състоеше от три стаи и кухня. Майрън и Бренда ги обиколиха бързо. Нямаше никой. Нямаше и труп.

— Липсва ли нещо? — попита Майрън.

Бренда го изгледа раздразнено.

— Откъде, по дяволите, мога да знам?

— Искам да кажа, нещо, което да забележиш от пръв поглед. Телевизорът е тук. Също и видеото. Искам да знам дали според теб това е обир.

Бренда огледа всекидневната.

— Не — каза тя. — Не ми прилича на обир.

— Някакви идеи кой може да го е направил и защо?

Бренда поклати глава. Очите й все още разглеждаха объркано хаоса.

— Хорас криеше ли пари някъде? — попита Майрън. — В буркан от сладко, под дъска на пода или на някое подобно място?

— Не.

Започнаха от стаята на Хорас. Бренда отвори гардероба. Тя застана пред него за момент и замълча.

— Бренда?

— Много от дрехите му липсват — меко каза тя. — Куфарът му също.

— Това е хубаво — отбеляза Майрън. — Означава, че вероятно е избягал, а не е станал жертва на убийство.

Бренда кимна.

— Да, но е странно — каза тя.

— Защо?

— Същото стана и с майка ми. Все още помня как татко стоеше тук, вторачен в празните закачалки.

Върнаха се във всекидневната. После влязоха в малка спалня.

— Това твоята стая ли е? — попита Майрън.

— Не идвам тук често. Но, да, това е моята стая.

Очите на Бренда се заковаха върху нощното й шкафче. Тя изохка леко и коленичи на пода. Ръцете й започнаха да ровят из нещата й.

— Бренда?

Ровенето стана по-припряно. Очите й запламтяха. След няколко минути тя се изправи и се втурна в стаята на баща си. После във всекидневната. Майрън я изчака търпеливо.

— Изчезнали са — каза тя, когато се върна.

— Кое?

Бренда го погледна сериозно.

— Писмата, които майка ми беше писала. Някой ги е откраднал.

Глава четвърта

Майрън паркира колата пред общежитието на Бренда. С изключение на едносрични указания за посоката, Бренда не бе проговорила по време на пътуването. Майрън не желаеше да я насилва. Той спря колата и се обърна към нея. Момичето продължи да гледа напред вторачено.

Университетът „Рестън“ беше приятно място със зелена трева, огромни дъбове и тухлени сгради, фризбита и ленти на челата. Професорите все още ходеха с дълги коси, рошави бради и сака от туид. Тук се усещаше някакво позабравено чувство за невинност, вяра, младост и впечатляваща страст. Точно в това се криеше красотата на един подобен университет: студенти, обсъждащи темите за живота и смъртта в една среда, така изолирана като „Света на Дисни“. Действителността въобще нямаше място в уравнението. И това беше хубаво. Всъщност точно така би трябвало да бъде.

— Тя просто си тръгна — каза Бренда. — Бях на пет години, а тя просто ме остави сама с него.

Майрън я остави да говори спокойно.

— Помня всичко за нея. Как изглеждаше. Как ухаеше. Как се прибираше у дома след работа, толкова изморена, че едва успяваше да седне и да вдигне крака на табуретката. Струва ми се, че през последните двайсет години не съм говорила и пет минути за нея. Но мисля за нея всеки ден. Чудя се защо ме изостави. Чудя се и защо все още ми липсва.

Бренда подпря брадичката си с ръка и се извърна настрани. В колата настъпи мълчание.

— Добър ли си в това, Майрън? — запита тя. — В разследванията?

— Така мисля — отговори той.

Тя хвана дръжката и отвори вратата.

— Можеш ли да намериш майка ми?

Бренда не изчака отговора му. Изскочи от колата и се затича нагоре по стълбите. Майрън се загледа след нея. Секунда по-късно тя изчезна в колониалната тухлена сграда. Тогава той запали колата и се отправи към дома си.

Майрън намери място за паркиране на улица „Спринг“, точно пред блока на Джесика. Все още говореше за жилището си като за „дома на Джесика“, макар че сега и той живееше тук и плащаше половината наем.

Той бързо изкачи стълбите до третия етаж. Отвори вратата и веднага чу гласа на Джесика.

— Работя — извика тя.

Майрън не чу тракането на клавиатурата на компютъра, но това не означаваше нищо. Той влезе в спалнята, затвори вратата и провери телефонния секретар. Когато Джесика пишеше, тя никога не вдигаше телефона.

Майрън натисна копчето за прослушване.

— Здрасти, Майрън. Майка ти се обажда.

Сякаш той нямаше да познае гласа й.

— Господи, мразя тази машина — продължи майка му. — Защо тя не вдига телефона? Знам, че е там. Толкова ли е трудно за един човек да вдигне телефона и да каже „здрасти“, или да приеме някое съобщение? Когато съм в кабинета си и телефонът звънне, винаги го вдигам. Дори когато работя. Или поне карам секретарката ми да приеме съобщението. А не машина. Не обичам машините, Майрън. Знаеш го.

Майка му продължи в същия дух още известно време. Майрън се замечта за отминалите времена, когато имаше ограничение за дължината на записите по телефона. Прогресът невинаги бе нещо хубаво.

Най-после майка му се измори.

— Обаждам се просто за да ти кажа „здрасти“, сладурче. Ще поговорим по-късно.

През последните трийсет и няколко години от живота си Майрън бе живял с родителите си в Ливингстън — предградие на Ню Джърси. Беше започнал живота си като бебе в малката детска стая от лявата страна на втория етаж. От три до шестнайсет години живя в спалнята вдясно. А от шестнайсет години допреди няколко месеца — в мазето. Не през цялото време, разбира се. Четири години беше студент в „Дюк“ в Северна Каролина и прекарваше летните ваканции, работейки в баскетболните лагери, а от време на време отсядаше и при Джесика или Уин в Манхатън. Но истинският му дом винаги беше при мама и татко. Това бе неговият избор, макар и малко странен, но според някои хора една сериозна терапия би разкрила по-дълбоки мотиви.

Всичко това се промени преди няколко месеца, когато Джесика му предложи да се премести при нея. Инициативата от страна на Джесика беше нещо твърде рядко в техните отношения и Майрън бе едновременно невероятно щастлив и уплашен. Колебанието му нямаше нищо общо със страха от обвързването — тази мания тормозеше Джесика, а не него, но в миналото бяха имали сериозни проблеми и той не искаше отново да бъде наранен по същия начин.

Майрън все още се виждаше с родителите си поне веднъж седмично. Отиваше в къщата им на вечеря или те посещаваха Голямата ябълка. Освен това говореше по телефона с майка си или баща си всеки ден. Макар понякога родителите му да ставаха доста досадни, Майрън истински ги обичаше. Може и да звучеше налудничаво, но той с удоволствие прекарваше времето си с тях. Старомодно? Разбира се. Готино като полка на акордеон? Същото. Но това беше действителността.

Майрън грабна едно „Ю-Ху“ от хладилника, разклати го, отвори капачката и отпи солидна глътка. Сладък нектар. Джесика извика от другата стая:

— Какво ти се яде?

— Все едно.

— Искаш ли да излезем?

— Имаш ли нещо против да си поръчаме нещо за тук? — попита той.

— Не.

Джесика се появи на вратата. Носеше огромната му фланелка от „Дюк“ и черен трико панталон. Косата й беше хваната на конска опашка. Няколко кичура се бяха измъкнали от опашката и падаха върху лицето й. Когато му се усмихна, той почувства как пулсът му се ускорява.

— Здрасти — каза Майрън, който се гордееше с гениалните си реплики.

— Искаш ли китайска храна? — попита Джесика.

— Разбира се. Какво по-точно? Кантонска, сечуанска?

— Сечуанска — отговори Джесика.

— Добре. „Сечуанската градина“, „Сечуанския дракон“ или „Сечуанската империя“?

Тя се замисли за момент.

— „Драконът“ беше доста мазен последния път. Хайде да поръчаме от „Империята“.

Джесика се приближи до него и го целуна леко по бузата. Косата й ухаеше на диви цветя след лятна буря. Майрън я прегърна и взе менюто за доставки от шкафа. Избраха си вечерята — пикантна супа, скариди и зеленчуци, и Майрън се обади да поръча. Последва обичайната суматоха — никога не наемаха англоговорещи, които поне да приемат поръчките — и след като повтори телефона си няколко пъти, Майрън затвори.

— Свърши ли много работа? — попита той.

Джесика кимна.

— Първата чернова ще бъде готова до Коледа.

— Мислех, че крайният срок е август — каза той.

— И какво?

Седнаха до кухненската маса. Кухнята, всекидневната, трапезарията и стаята с телевизора се помещаваха в едно общо огромно пространство. Таванът беше висок пет метра. Имаше достатъчно въздух. Тухлените стени с метални греди придаваха на мястото едновременно артистичен дух и вид на железопътна гара. С една дума, апартаментът беше готин.

Храната пристигна. Започнаха да разговарят как бе изминал денят. Майрън разказа на Джесика за Бренда Слотър. Тя седеше и го слушаше по обичайния си начин. Джесика бе от хората, които имаха способността да накарат говорещия да се почувства единствения човек в света. Когато Майрън приключи, тя му зададе няколко въпроса. После се надигна и наля по чаша вода от голямата кана. След секунда Джесика се върна на мястото си.

— Трябва да летя за Ел Ей във вторник — съобщи му тя.

Майрън вдигна глава.

— Пак ли?

Джесика кимна.

— За колко време? — попита той.

— Не знам. Една или две седмици.

— Нали тъкмо се върна оттам?

— Да. Е, и?

— Заради онзи филм, нали?

— Точно така.

— Защо тогава трябва да ходиш отново?

— Трябва да извърша някои проучвания за тази книга.

— Не можа ли да го направиш, докато беше там миналата седмица?

— Не — отговори Джесика и го погледна внимателно. — Нещо лошо ли има?

Майрън се заигра с клечките за хранене. Погледна към Джесика, отмести очи, преглътна и каза:

— Върви ли работата?

— Коя работа?

— Животът ни заедно.

— Майрън, става дума само за една-две седмици. За проучване.

— А после започва обиколка с книгата. Или почивката на писателя. Или сделка за филм. Или нови проучвания.

— Ти да не искаш да си седя вкъщи и да пека курабии?

— Не.

— Тогава?

— Нищо — отговори Майрън и добави: — Заедно сме от доста време.

— Приблизително десет години — уточни Джесика. — И?

Той не беше сигурен как да продължи.

— Обичаш да пътуваш — каза най-после Майрън.

— Да, по дяволите.

— Липсваш ми, когато те няма.

— И ти ми липсваш — каза Джесика. — Липсваш ми и когато отидеш някъде по работа. Но свободата ни е част от забавлението, нали? Освен това — добави тя и леко се наклони напред — съм страхотна, когато се видим отново.

— Така си е — потвърди Майрън.

Джесика сложи ръка на рамото му.

— Не искам да се правя на психоаналитик, но преместването ти при мен бе сериозен ход за теб. Разбирам го. Но засега мисля, че всичко върви чудесно.

Разбира се, Джесика беше права. Бяха модерна двойка с обещаващи кариери и светът чакаше да го завоюват. Разделите им бяха част от това. Съмненията, които го тормозеха, бяха причинени от вродения му песимизъм. Нещата наистина вървяха добре. Джесика се бе върнала при него. После го беше поканила да се пренесе при нея. А той все очакваше да се случи нещо лошо. Трябваше да се излекува от натрапчивите си мисли. Маниите не решаваха проблемите, напротив — те ги създаваха, подхранваха и подсилваха.

Майрън се усмихна.

— Може би поведението ми е просто начин за привличане на вниманието — каза той.

— Така ли?

— Или пък начин да получа още секс.

Джесика му хвърли поглед, от който клечките за хранене се накъдриха.

— Май върши работа — рече тя.

— Трябва да отида да облека нещо по-подходящо — каза Майрън.

— Но не маската на Батман — възпротиви се Джесика.

— О, хайде де. Ти можеш да сложиш колана с инструментите.

Джесика се замисли.

— Добре, но няма да спираш по средата и да викаш: „Ще видите Батман отново утре по същата програма“.

— Дадено.

Джесика се изправи, отиде до него и седна в скута му. Прегърна го и докосна ухото му с устни.

— Нещата вървят страхотно, Майрън. Хайде да не ги разваляме.

Беше права.

— Дай да разчистим масата — предложи Джесика и се надигна.

— А после? — попита Майрън.

Джесика наклони глава.

— Към Батман.

Глава пета

Когато на следващата сутрин Майрън излезе на улицата, черна лимузина закова пред него. Двама мъже, приличащи на мамути, без вратове, излязоха от колата. Носеха лошо скроени делови костюми, но Майрън не обвиняваше шивача им. Хора с подобно телосложение винаги изглеждат зле облечени. И двамата имаха придобит в солариум тен и макар да не можеше да потвърди съмненията си, Майрън бе убеден, че гърдите им са идеално обезкосмени, също като краката на Шер.

Един от булдозерите каза:

— Влизай в колата.

— Мама ми е казвала никога да не се качвам в колата на непознати — отвърна Майрън.

— О — обади се другият булдозер. — Попаднали сме на комик.

— Така ли? — запита първият булдозер и наклони глава към Майрън. — Вярно ли е това? Комик ли си?

— Освен това съм и страхотен певец — обясни Майрън и попита. — Искате ли да чуете изпълнението ми на „Воларе“?

— Ще запееш с другия край на задника си, ако веднага не влезеш в колата.

— Другият край на задника ми — повтори Майрън и погледна замислено. — Не схващам. Да запея със задника си, ясно. Но с другия край? Какво точно означава това? Искам да кажа, че ако разгледаме храносмилателната система, другият край на задника е просто устата, нали?

Булдозерите се спогледаха, после приковаха очи върху Майрън. Той не беше особено изплашен. Бандитите бяха просто доставчици. А не биха си позволили да доставят пратката повредена. Щяха да си създадат проблеми. Освен това човек никога не трябваше да издава страха си на подобни типове. Ако усетеха страх, щяха да се възползват от него и да те съсипят. Разбира се, Майрън можеше и да греши. Съществуваше опасност булдозерите да са неуравновесени психопати, които да откачат и при най-леката провокация. Една от малките загадки на живота.

— Господин Ейк иска да те види — каза булдозер номер едно.

— Кой по-точно?

— Франк.

Мълчание. Това не беше хубаво. Братя Ейк бяха от водещите мафиоти в града. Херман Ейк, по-старият брат, бе водачът, човек, отговорен за толкова много престъпления, че можеше да накара един диктатор от третия свят да му завиди. Но в сравнение с откачения си брат Франк, Херман Ейк не бе по-лош от Мечо Пух.

Биячите раздвижиха невидимите си вратове и се усмихнаха на мълчанието на Майрън.

— Вече не си такъв веселяк, а, умнико?

— Тестисите — каза Майрън, като се приближи към колата. — Свиват се, когато използваш стероиди.

Това беше стар лаф на Болитар, но Майрън никога не се изморяваше от класиките. Всъщност нямаше избор. Трябваше да отиде. Плъзна се на задната седалка на дългата лимузина. В нея имаше бар и телевизор, който предаваше програмата на Реджис и Кати Лий[1]. Кати Лий досаждаше на зрителите, разказвайки им последните подвизи на Коди.

— Моля ви, не ме мъчете повече — каза Майрън. — Ще си кажа всичко.

Булдозерите не загряха. Майрън се наведе напред и изключи телевизора. Никой не възрази.

— В „Кланси“ ли отиваме? — попита Майрън.

Таверна „Кланси“ беше любимото място на братя Ейк. Преди няколко години Майрън бе ходил там с Уин. Надяваше се, че никога вече няма да се върне.

— Облегни се и млъкни, задник.

Майрън замълча. Поеха по магистралата Уест Сайд на север — в обратната посока на таверна „Кланси“. Завиха надясно по Петдесет и седма улица. Когато стигнаха до гаража на Пето авеню, Майрън осъзна накъде са се отправили.

— Отиваме в офиса на „ТруПро“ — отбеляза той.

Булдозерите не отговориха. Но това нямаше значение. И бездруго не го бе казал заради тях.

„ТруПро“ беше една от големите спортни агенции в страната. В продължение на години тя бе ръководена от Рой О’Конър, змия в костюм, който беше страхотен експерт в нарушаването на законите. О’Конър беше майстор в нелегалното привличане на спортисти, когато те едва прохождаха, използвайки като примамка плейофите и финото изнудване. Но като повечето хора, които се забъркват в незаконни работи, Рой също беше прецакан в крайна сметка. Майрън бе виждал същото да се случва и преди. Подобно на жена, която си мисли, че може да е само „малко бременна“, тези типове смятаха, че може и да си само „леко забъркан“ с престъпния свят. Но мафията не действа по този начин. Подаваш им пръст, а те грабват цялата ръка. Точно това се случи и с „ТруПро“. Рой дължеше пари и когато не успя да плати, братя Ейк превзеха компанията му.

— Мърдай, задник — каза един от булдозерите.

Майрън последва Бъба и Роко — ако това бяха имената им — в асансьора. Качиха се на осмия етаж и минаха покрай секретарката. Главата й беше сведена, но тя все пак хвърли поглед към тях. Майрън й махна и продължи напред. Спряха пред вратата на кабинета.

— Претърси го — каза единият.

Булдозер номер едно започна да го опипва.

Майрън затвори очи.

— Господи — рече той. — Това е страхотно. Малко по-наляво.

Булдозерът спря и се вторачи в него.

— Влизай — нареди той.

Майрън отвори вратата и прекрачи прага на кабинета.

Франк Ейк разпери ръце и пристъпи към него.

— Майрън!

Каквото и богатство да бе натрупал Франк Ейк, той очевидно не го харчеше за дрехи. Падаше си по велурени анцузи, които приличаха на нещо, носено от актьорите в „Загубени в космоса“. Анцугът, избран от Франк днес, бе яркооранжев с жълта украса. Ципът беше смъкнат толкова надолу, че се виждаха сивите му космати гърди, приличащи на пуловер. Франк имаше голяма глава, тесни рамене и пояс от тлъстина на кръста, който би предизвикал завистта и на рекламното човече на „Мишлен“. Едър и подпухнал, беше започнал да оплешивява солидно и главата му изглеждаше сякаш бе изригнала от косата му по време на земетресение.

Франк прегърна Майрън мечешки. Майрън се изненада. Обикновено Франк бе толкова любвеобилен, колкото чакал, страдащ от цирей.

Франк хвана Майрън за раменете и го отдалечи на една ръка от себе си.

— Господи, Майрън, изглеждаш страхотно — каза той.

Майрън се опита да не се намръщи.

Франк му се ухили широко и разкри два реда криви, жълти като царевица зъби. Майрън потръпна.

— Колко време мина? — попита Франк.

— Малко повече от година.

— Бяхме в „Кланси“, нали?

— Не, Франк, не бяхме там.

Франк погледна озадачено.

— А къде бяхме?

— На едно шосе в Пенсилвания. Ти простреля гумите ми, заплаши да избиеш всички членове на семейството ми, а после ми нареди да се разкарам от колата ти, преди да използваш топките ми за храна на катериците.

Франк се разсмя и прасна Майрън по гърба.

— Добри времена, а?

Майрън не се усмихна.

— Какво мога да направя за теб, Франк? — попита той.

— Бързаш ли?

— Просто искам да стигна до същността.

— Хей, Майрън — каза Франк и разпери ръце още по-широко. — Опитвам се да се държа дружелюбно. Аз съм нов човек. Промених се.

— Да не си станал религиозен, Франк?

— Нещо такова.

— Аха.

Усмивката на Франк бавно угасна.

— Старото ми поведение повече ли ти харесваше? — попита той.

— Беше по-честно.

Усмивката изчезна напълно.

— Пак започваш, Майрън.

— Какво?

— Да ми се качваш на главата — отговори Франк. — Уютно ли е там?

— Уютно — отвърна Майрън, кимайки. — Да, Франк, това е подходящата дума.

Вратата зад тях се отвори. Влязоха двама мъже. Единият беше Рой О’Конър, символичният президент на „ТруПро“. Той влезе тихо, сякаш искаше позволение да съществува. И вероятно беше така. Сигурно когато Франк се навърташе наоколо, Рой вдигаше ръка за разрешение да отиде до тоалетната. Вторият тип беше на около двайсет и пет години, безупречно облечен. Приличаше на банкер, току-що завършил университета.

Майрън махна с ръка.

— Здрасти, Рой — поздрави той. — Добре изглеждаш.

Рой кимна вдървено и седна.

Франк каза:

— Това е хлапето ми — Франки Младши. Можеш да го наричаш ФМ.

— Здрасти — каза Майрън.

ФМ?

Хлапето го изгледа мрачно и седна.

— Рой току-що назначи ФМ — съобщи Франк.

Майрън се усмихна на Рой.

— Процесът на подбор сигурно е бил кошмарен, а, Рой? Да прегледаш всички документи и автобиографии.

Рой не отговори.

Франк заобиколи бюрото си.

— Ти и ФМ имате нещо общо, Майрън — каза той.

— Така ли? — попита Майрън.

— Ти си учил в Харвард, нали?

— Да, правния факултет — отговори Майрън.

— ФМ взе магистърската си степен там.

Майрън кимна.

— Също като Уин — каза той.

Името предизвика мълчание в стаята. Рой О’Конър кръстоса крака и пребледня. Беше се сблъсквал с Уин отблизо. Но и всички други го познаваха. Уин сигурно щеше да се зарадва на реакцията им.

Постепенно стаята се оживи отново. Всички седнаха. Франк сложи дебелите си ръце на бюрото.

— Чухме, че представляваш Бренда Слотър — каза той.

— Къде го чухте? — попита Майрън.

Франк сви рамене, сякаш с това искаше да подчертае колко глупав бе въпросът.

— Вярно ли е, Майрън?

— Не.

— Значи не я представляваш?

— Точно така.

Франк хвърли поглед към Рой, който започна да се сковава като втвърдяващ се пластилин. После погледна към ФМ, който поклати глава.

— Нейният дъртак още ли й е мениджър? — попита Франк.

— Не знам, Франк. Защо не попиташ нея?

— Ти беше с нея вчера — каза Франк.

— Е, и?

— Какво правехте заедно?

Майрън протегна крака и кръстоса глезени.

— Кажи ми, Франк, какъв е твоят интерес от всичко това?

Очите на Франк се разшириха. Той погледна към Рой, после към ФМ. Накрая посочи към Майрън с дебелия си пръст.

— Извини шибания ми език — каза той, — но мислиш ли, че съм седнал тук, за да отговарям на шибаните ти въпроси?

— Напълно новият човек — отбеляза Майрън. — Дружелюбен и променен.

ФМ се наведе напред и се вторачи в Майрън, който отвърна твърдо на погледа му. В очите на ФМ не можеше да се прочете нищо. Ако очите наистина бяха прозорец към душата, то тези казваха: „Тук няма свободни места“.

— Господин Болитар? — Каза ФМ с мек и кротък глас.

— Да?

— Майната ти.

ФМ прошепна думите със странна усмивка на лицето. Не се облегна назад, след като ги каза. Майрън усети как нещо студено пропълзя по гърба му, но не отмести поглед от младежа.

Телефонът на бюрото иззвъня. Франк натисна едно копче.

— Да? — каза той.

— Обажда се сътрудникът на господин Болитар — съобщи женски глас. — Иска да говори с вас.

— С мен? — учуди се Франк.

— Да, господин Ейк.

Франк погледна озадачено. Сви рамене и натисна друго копче.

— Да — каза той отново.

— Здрасти, Франсис.

Стаята замръзна.

Франк се прокашля.

— Здравей, Уин.

— Надявам се, че не преча — рече Уин.

Тишина.

— Как е брат ти, Франсис?

— Добре е, Уин.

— Трябва да му се обадя. Не сме се чували от сума ти време.

— Да — съгласи се Франк. — Ще му кажа, че си питал за него.

— Чудесно, Франсис, чудесно. Е, трябва да изчезвам. Моля те, предай поздравите ми на Рой и на очарователния ти син. Проявих се доста грубо, като не ги поздравих преди малко.

Тишина.

— Хей, Уин.

— Да, Франсис?

— Тези загадки не ми харесват, чу ли?

— Чувам всичко, Франсис.

Щрак.

Франк Ейк изгледа Майрън мрачно.

— Изчезвай — каза той.

— Защо толкова се интересуваш от Бренда Слотър? — попита Майрън.

Франк се надигна от стола.

— Уин е опасен — каза той. — Но не е безсмъртен. Кажи още една дума и ще те завържа на стола, а после ще ти подпаля ташаците.

Майрън не си направи труда да се сбогува.

Той слезе долу с асансьора. Уин, с истинско име Уиндзър Хорн Локуд III, стоеше във фоайето. Тази сутрин се беше издокарал в син блейзър, светлокафяв панталон, бяла оксфордска риза и ярка вратовръзка „Лили Пулицър“, по която имаше повече цветове, отколкото в бара на голф клуб. Русата му коса като че ли беше сресана от Господ, брадичката му стърчеше напред по обичайния начин, високите му скули приличаха на порцеланови, а очите му бяха леденосини. Да се вгледаш в лицето на Уин означаваше да го намразиш. Човек веднага започваше да си мисли за надменност, снобизъм, антисемитизъм, расизъм, стари пари, спечелени от експлоатация на бедните и т.н. Хората, които съдеха за Уин само по външния му вид, винаги грешаха. А често това бе опасна грешка.

Уин не погледна към Майрън. Стоеше неподвижно и зяпаше през прозореца, сякаш позираше за паркова статуя.

— Тъкмо си мислех — каза Уин.

— Какво?

— Ако се клонираш и правиш секс със себе си, това кръвосмешение ли е или мастурбация?

Уин!

— Радвам се да чуя, че не си губиш времето — отбеляза Майрън.

Уин най-сетне го погледна.

— Ако все още бяхме в „Дюк“ — каза той, — вероятно щяхме да обсъждаме този проблем в продължение на часове.

— Да, защото щяхме да сме пияни.

Уин кимна.

— Така си е — съгласи се той.

И двамата изключиха мобифоните си и тръгнаха надолу по Пето авеню. Това беше сравнително нов трик, който Майрън и Уин използваха със страхотен успех. В момента, когато булдозерите бяха спрели до Майрън, той бе натиснал бутона, където беше програмиран номерът на Уин. Следователно Уин бе чул всяка негова дума от тогава нататък. Поради тази причина Майрън бе коментирал на висок глас накъде отиват. Така Уин разбра къде се намира Майрън и кога точно бе подходящо да се обади. Уин нямаше какво да каже на Франк Ейк. Той просто искаше да му покаже, че знае къде е Майрън.

— Ще те завържа на стола и ще ти подпаля ташаците — повтори Уин. — Това сигурно боли.

Майрън кимна.

— Да, тогава наистина ще можеш да говориш за парещо усещане при уриниране.

— Така си е.

Майрън започна да разказва. Както винаги Уин изглеждаше разсеян, сякаш въобще не го слушаше. Не поглеждаше към Майрън, а търсеше с очи красивите жени по улицата. През работно време средната част на Манхатън бе пълна с такива. Бяха облечели в делови костюми, копринени блузи и бели маратонки „Рибок“. От време на време Уин възнаграждаваше някоя от тях с усмивка. И за разлика от всеки друг в Ню Йорк, често му отвръщаха.

Когато Майрън му каза, че трябва да пази Бренда Слотър, Уин внезапно се закова на място и запя:

— И аз винаги ще те обичам…

Майрън го изгледа строго. Уин спря да пее и продължи да върви.

— Когато започна тази песен — каза Уин, — звучи все едно Уитни Хюстън е в стаята.

— Да бе — изхили се Майрън.

— Та какъв е интересът на братя Ейк към тази история?

— Не знам.

— Вероятно „ТруПро“ иска да представлява Бренда Слотър.

— Съмнявам се. Тя ще направи пари за някого, но не чак толкова, че да се занимават с подобни истории.

Уин се замисли по въпроса и кимна в съгласие. Тръгнаха на изток по Петдесета улица.

— Младият ФМ може да създаде проблеми — отбеляза той.

— Познаваш ли го? — попита Майрън.

— Слабо. Той е интересен случай. Татко го е отглеждал така, че да се захване със законен бизнес. Пратил го да учи в Лоурънсвил, после в Принстън и накрая в Харвард. А сега го настанява в бизнеса с представянето на спортисти.

— Но?

— Но той негодува срещу това. Все пак е син на Франк Ейк и следователно иска одобрението му. Иска да покаже, че въпреки възпитанието си е мъжко момче. По-лошото е, че той наистина е кръвен син на Франк Ейк. Искаш ли да чуеш мнението ми? Ако се поровиш из детството на ФМ, ще се натъкнеш на много паяци, останали без крака, и мухи, останали без крила.

Майрън поклати глава.

— Това определено не е хубаво.

Уин не отговори. Стигнаха до сградата „Лок-Хорн“ на Четиридесет и седма улица. Майрън слезе от асансьора на дванадесетия етаж. Уин продължи, тъй като офисът му се намираше два етажа по-нагоре. Когато Майрън погледна към бюрото на рецепцията, където обикновено седеше Есперанца, той едва не отскочи назад. Голямата Синди го наблюдаваше мълчаливо. Беше прекалено огромна за бюрото. Прекалено голяма дори за тази сграда. Всъщност бюрото беше повдигнато върху коленете й. Гримът й бе прекалено крещящ дори за някой от „Кис“. Косата й беше къса и с цвят на водорасли. Ръкавите на фланелката й бяха откъснати и се виждаха бицепси с размера на баскетболни топки.

Майрън й махна колебливо.

— Здрасти, Синди.

— Здравейте, господин Болитар.

Голямата Синди беше над метър и деветдесет, около сто и трийсет килограма. Навремето беше партньорка на Есперанца в борбата, позната под псевдонима Голямата мама. В продължение на години Майрън я беше чувал само да ръмжи, но не и да говори. Гласът й можеше да стане такъв, какъвто тя поиска. Когато работеше като бияч в бара на Десета улица, Синди говореше с акцент, който би накарал Арнолд Шварценегер да звучи както сестрите Габор. В момента използваше игривия си тон.

— Тук ли е Есперанца? — попита Майрън.

— Госпожица Диас е в кабинета на господин Болитар — каза Синди и му се усмихна.

Майрън се опита да сдържи гримасата си. От зловещата усмивка на Синди вътрешностите му се свиха.

Той се извини и влезе в кабинета си. Есперанца седеше зад бюрото му и говореше по телефона. Носеше яркожълта блуза, открояваща се на фона на маслинената й кожа, и тя го накара да си помисли за звезди, проблясващи върху водата на залива Амалфи. Тя го погледна, посочи му с пръст да й остави още една минута и продължи да говори. Майрън седна срещу нея. Любопитно му беше да види срещу какво заставаха неговите клиенти, когато идваха в кабинета му. Плакатите от бродуейски мюзикли бяха излишни. Някой можеше да реши, че Майрън се опитва да се прави на интересен.

Когато приключи разговора по телефона, Есперанца каза:

— Закъсняваш.

— Франк Ейк искаше да ме види — отвърна Майрън.

Тя кръстоса ръце.

— Сигурно е имал нужда от четвърти за карето — предположи тя.

— Искаше да знае за Бренда Слотър.

Есперанца кимна.

— Значи имаме проблем.

— Може би.

— Остави я.

— Не.

Тя го погледна многозначително.

— Изненадай ме.

— Научи ли нещо за Хорас Слотър? — попита Майрън.

Тя взе лист хартия.

— Хорас Слотър. Никоя от кредитните му карти не е била използвана през последната седмица. Има банкова сметка в банката в Нюарк. В нея няма абсолютно нищо.

— Нула?

— Изчистил я е.

— Колко е изтеглил?

— Единайсет хиляди. В брой.

Майрън подсвирна и се облегна назад.

— Значи е планирал да изчезне. Съвпада с онова, което видяхме в апартамента му.

— Аха.

— Имам нещо още по-трудно за теб — каза Майрън. — Жена му — Анита Слотър.

— Все още ли са женени?

— Не знам. Може би по закон. Тя избягала преди двайсет години. Не мисля, че някой от двамата си е правил труда да се развежда.

Есперанца се намръщи.

— Преди двайсет години ли каза?

— Да. Очевидно никой не я е виждал оттогава.

— И какво точно се опитваме да открием?

— С една дума — нея.

— Не знаеш ли къде е?

— Нямам представа. Както ти казах — изчезнала е преди двайсет години.

Есперанца изчака секунда.

— Може да е мъртва — предположи тя.

— Знам.

— Ако е успяла да се крие толкова дълго време, може да е променила името си. Или да е напуснала страната.

— Така е.

— А отпреди двайсет години надали ще са останали някакви документи. Определено не и в компютрите.

Майрън се усмихна.

— Не ти ли е неприятно, когато ти възлагам прекалено лесни задачи? — попита той.

— Осъзнавам, че съм само нисшата ти помощничка…

— Не си нисшата ми помощничка — прекъсна я той.

Тя го изгледа.

— Но не съм ти и партньорка.

Това го накара да замълчи.

— Осъзнавам, че съм само нисшата ти помощничка — повтори тя, — но смяташ ли, че наистина имаме време за тези дивотии?

— Просто направи една стандартна проверка. Виж дали няма да извадим късмет.

— Добре — отвърна тя с глас, който напомняше за затръшване на врата. — Но се налага да обсъдим и някои други неща.

— Давай.

— Договорът на Милнър. Не искат да преговарят отново.

Разгледаха проблема на Милнър, помислиха малко върху него, разработиха стратегия за действие и после решиха, че стратегията им няма да свърши работа. Зад тях се чуваха звуци от усилена работа. Строителите намаляваха чакалнята и стаята за съвещания, за да направят личен кабинет за Есперанца.

След няколко минути Есперанца спря и се вторачи в него.

— Какво?

— Ти наистина ще се заемеш с това — удиви се тя. — Ще започнеш да търсиш родителите й.

— Баща й е мой стар приятел.

— О, господи! Моля те, поне не казвай „Длъжник съм му“.

— Не е само това. Става дума за добър бизнес.

— Това не е добър бизнес. Прекалено много отсъстваш от офиса. Клиентите искат да говорят с теб лично. Също и спонсорите.

— Имам мобифон.

Есперанца поклати глава.

— Не можем да продължаваме по този начин — каза тя.

— Кой начин?

— Или ще ме направиш партньор, или ще напусна.

— Не ме тормози с това сега. Моля те — изохка Майрън.

— Отново го правиш.

— Кое?

— Отлагаш.

— Не отлагам.

Тя го изгледа сериозно и полужалостиво.

— Знам, че мразиш промените…

— Не мразя промените.

— Но по един или друг начин нещата ще се променят. Трябва да се опиташ да превъзмогнеш проблемите си.

Част от него искаше да изкрещи: „Защо?“. Нещата си бяха съвсем добре така. Нали самият той я беше подтикнал да завърши право. Разбира се, той очакваше промяна след дипломирането й. Постепенно беше започнал да й възлага повече отговорности и задачи. Но партньорство?

Майрън посочи зад себе си.

— Правя ти нов кабинет — каза той.

— Е, и?

— Това не говори ли, че съм обвързан с теб? Не можеш да очакваш от мен да прибързвам. Вървя с бебешки крачки.

— Да, правиш една стъпка и после падаш по задник — каза Есперанца и поклати глава. — Не съм те тормозила с този въпрос, откак бяхме в Мериън.

Състезанията по голф във Филаделфия. Майрън почти беше успял да открие една жертва на отвличане, когато Есперанца го зашемети с настояването си за партньорство. Оттогава той само отлагаше работата.

Тя се изправи.

— Искам да съм партньор. Макар и не пълен. Разбирам това. Но искам равенство — каза тя и отиде до вратата. — Давам ти една седмица.

Майрън не знаеше как да отговори. Есперанца беше най-добрата му приятелка. Обичаше я. Нуждаеше се от нея. Тя беше част от фирмата му. Голяма част. Но нещата не бяха толкова прости.

Есперанца отвори вратата и се облегна на рамката.

— Ще се виждаш ли с Бренда Слотър сега? — попита тя.

Той кимна.

— След няколко минути.

— Ще започна издирването. Обади ми се след няколко часа.

Тя излезе и затвори вратата след себе си. Майрън заобиколи бюрото и вдигна телефона. Набра номера на Уин.

Той вдигна при първото позвъняване.

— Говорете.

— Имаш ли планове за довечера? — попита Майрън.

— Аз ли? Разбира се.

— Типична вечер с унизителен секс?

— Унизителен секс — повтори Уин. — Казах ти да спреш да четеш списанията на Джесика.

— Не можеш ли да отмениш срещата си?

— Мога — отговори Уин. — Но прекрасната дама ще бъде разочарована.

— Поне знаеш ли името й?

— Какво? Ей така наизуст?

Един от строителните работници започна да удря с чук. Майрън сложи ръка върху другото си ухо.

— Може ли да се срещнем в дома ти? Искам да споделя някои неща с теб.

Уин не се поколеба.

— Добре. Горя от нетърпение да чуя мислите ти — отвърна той.

Според Майрън това означаваше „да“.

[1] Известна водеща на телевизионното предаване „Реджис и Кати Лий“. — Б.пр. ↑

Глава шеста

Отборът на Бренда Слотър — „Нюйоркските делфини“ — тренираше в гимназията „Ингълуд“ в Ню Джърси. Майрън усети пробождане в гърдите, когато влезе в гимнастическия салон. Чу сладкото ехо от дриблиращи баскетболни топки, припомни си аромата на гимназиалния гимнастически салон — тази уханна смес от младост, напрежение и несигурност. Майрън бе играл на много по-важни места, но когато и да влезеше в гимнастически салон, се чувстваше там като спуснат с машина на времето.

Той изкачи стъпалата на дървената платформа с пейки. Както навсякъде другаде, и тук платформата се люлееше при всяка стъпка. Технологията вероятно бе донесла някои новости и улеснения в ежедневния живот, но човек никога не би го разбрал, хвърляйки поглед към училищния гимнастически салон. Кадифени ленти с надписи от различни първенства висяха по стените. В единия ъгъл имаше график на часовете. Електрическият часовник не работеше. Уморен чистач метеше дървения под, движейки метлата като Замбони на хокейния ринг.

Майрън видя Бренда Слотър, която стреляше към коша. Лицето й отразяваше силното удоволствие, което изпитваше от движенията. Топката леко отскачаше от пръстите й. Никога не докосваше ръба на коша, само мрежата се залюляваше леко. Бренда носеше бяла фланелка без ръкави и черни шорти. Потта по кожата й блестеше.

Тя погледна към него и се усмихна. Несигурна усмивка като на влюбена жена на първата сутрин. Тя затупка топката към него и му я подаде. Майрън я хвана автоматично.

— Трябва да поговорим — каза той.

Бренда кимна и седна до него на пейката. Лицето й беше открито, потно и истинско.

— Баща ти е изчистил банковата си сметка, преди да изчезне — съобщи Майрън.

Лицето й се помрачи. Очите й се отместиха настрани и тя поклати глава.

— Странна работа — каза Бренда.

— Защо? — попита Майрън.

Бренда се протегна към него и взе топката от ръката му. Задържа я здраво, сякаш се страхуваше да не й пораснат крила и да отлети.

— Също като майка ми — каза тя. — Първо изчезнаха дрехите. Сега парите.

— И майка ти ли взе парите? — попита Майрън.

— До последния цент.

Майрън я погледна внимателно. Бренда гледаше топката. Внезапно лицето й му се стори толкова тъжно и уязвимо, че той почувства как нещо в него потреперва. Майрън изчака малко, преди да смени темата.

— Хорас работеше ли, преди да изчезне? — попита той.

Една от съотборничките на Бренда, бяла жена с конска опашка и лунички, я извика и плесна с ръце. Бренда се усмихна и й хвърли топката с елегантно движение. Конската опашка заподскача нагоре-надолу, докато жената дриблираше към коша.

— Работеше като охрана в болницата „Сейнт Барнабас“ — отговори Бренда. — Знаеш ли я?

Майрън кимна. „Сейнт Барнабас“ се намираше в Ливингстън — родния му град.

— Аз също работя там — допълни Бренда. — В клиниката по педиатрия. Нещо като стаж. Помогнах му да започне работа там. Така и разбрах, че е изчезнал. Шефът му ми се обади да ме пита къде е.

— Откога работи Хорас там?

— Не съм сигурна. Четири-пет месеца.

— Как се казва шефът му?

— Калвин Кембъл.

Майрън извади бележника си и записа името.

— Къде ходеше Хорас? — попита той.

— На същите места — отговори Бренда.

— Игрищата?

Тя кимна.

— Да. А и все още съдийстваше на училищните мачове два пъти седмично.

— Някакви близки приятели, които може да са му помогнали?

Бренда поклати глава.

— А роднини?

— Леля ми Мейбъл. Ако въобще съществува човек, на когото той се доверява, това е сестра му Мейбъл.

— Тя наблизо ли живее?

— Да. В Уест Ориндж.

— Може ли да й се обадиш и да й кажеш, че ще се отбия да поговоря с нея?

— Кога?

— Сега — отговори Майрън и погледна часовника си. — Ако побързам, мога да се върна, преди тренировката ти да свърши.

Бренда се изправи.

— В коридора има телефон. Ще й звънна.

Глава седма

Мобилният телефон на Майрън звънна, докато той пътуваше към дома на Мейбъл Едуардс. Обаждаше се Есперанца.

— Търси те Норм Зукерман — съобщи тя.

— Свържи ме.

Чу се припукване.

— Норм? — запита Майрън.

— Майрън, скъпи, как си?

— Чудесно.

— Добре. Научи ли вече нещо?

— Не.

— Добре, добре, чудесно.

Норм се поколеба. Жизнерадостният му тон беше малко пресилен.

— Къде си? — попита той.

— В колата ми.

— Разбирам. Ясно. Добре. Слушай, Майрън, към Бренда ли отиваш?

— Тъкмо си тръгнах от нея.

— И я остави сама?

— Тя е на тренировка. С нея има около двайсетина човека. Нищо няма да й се случи.

— Да, предполагам, че си прав — съгласи се Норм, макар да не звучеше много убедено. — Слушай, Майрън, трябва да поговорим. Кога ще се върнеш в салона?

— Вероятно след около час. За какво става дума, Норм?

— След един час. Тогава ще говорим.

Леля Мейбъл живееше в Уест Ориндж, предградие на Нюарк. Уест Ориндж беше един от онези вечно променящи се квартали, в които процентът на белите семейства непрестанно спадаше. Малцинствата напускаха града и се заселваха в най-близките предградия. Белите пък на свой ред се изнасяха от същите тези предградия и се преместваха още по-далеч от града. Според агентите за недвижими имоти това беше прогрес.

Все пак оградената с дървета улица на леля Мейбъл изглеждаше на милиард светлинни години разстояние от градската дупка, която Хорас считаше за свой дом. Майрън познаваше добре Уест Ориндж. Неговият собствен роден град — Ливингстън — граничеше с него. Но Ливингстън също бе започнал да се променя. Когато Майрън беше още в гимназията, градът беше бял. Изцяло бял. Снежнобял. Толкова бял, че от шестстотинте хлапета от випуска на Майрън само едно беше черно. Не можеше и да се говори за по-бяло от това.

Къщата беше едноетажна. По-превзетите биха я нарекли ранчо. Вътре вероятно имаше три спални, една голяма и една малка баня и обзаведено с билярдна маса мазе. Майрън паркира форда си на алеята.

Мейбъл Едуардс беше в края на четиридесетте или малко по-млада. Едра жена с пълно лице, къдрава коса и рокля, която приличаше на старо перде. Когато отвори вратата, тя се усмихна широко на Майрън. Усмивката придаде на лицето й нещо почти свято. Полукръгли очила висяха на верижка на огромните й гърди. Дясното й око беше леко подуто, вероятно следа от някакъв удар. Мейбъл държеше някаква плетка в ръката си.

— Мили боже — каза тя. — Майрън Болитар. Влизай.

Майрън я последва вътре. Къщата миришеше с типичната миризма на възрастни хора. Когато си малък, подобна миризма те кара да настръхваш. Когато пораснеш, искаш да я затвориш в бутилка и да я изкараш навън заедно с чаша горещо какао в някой неприятен ден.

— Сложих кафе, Майрън. Ще пиеш ли?

— Да, благодаря.

— Седни ей там. Веднага ще се върна.

Майрън се настани на твърдо канапе с дамаска на цветя. По някаква необяснима за него причина сложи ръце в скута си. Сякаш чакаше учителката си. После се огледа наоколо. На масичката за кафе имаше африкански статуетки от дърво. На полицата на камината стояха семейни снимки. На почти всичките се виждаше млад човек, който му се стори смътно познат. Майрън предположи, че е синът на Мейбъл Едуардс. Снимките представляваха типичния родителски олтар — проследяване на живота на отрочето от бебе до възрастен с помощта на рамкираните образи. Виждаше се бебешка снимка, училищни снимки на фона на изкуствена дъга, едър чернокож младеж, който играеше баскетбол, после същият младеж, издокаран в абитуриентски костюм, снимки от дипломирането му и т.н. Странно защо, подобни фотомонтажи винаги вълнуваха Майрън. Докосваха някаква чувствителна струна у него също като сладникавите реклами на „Холмарк“.

Мейбъл Едуардс се върна във всекидневната с поднос в ръка.

— Виждали сме се веднъж и преди — каза тя.

Майрън кимна и се опита да си припомни. Нещо се въртеше из главата му, но не можеше да го фокусира.

— Ти беше още ученик.

Мейбъл му подаде чаша и чинийка, после побутна подноса със сметаната и захарта към него.

— Хорас ме заведе на един от мачовете ти. Играехте срещу „Шабаз“.

Майрън се сети. Първата година в гимназията. Турнирът по баскетбол на окръг Есекс. „Шабаз“ наричаха за кратко гимназия „Малкълм Х. Шабаз“ в Нюарк. В онова училище нямаше бели. В отбора му участваха момчета с имена като Рахим и Халид. Още тогава училището бе оградено с мрежа с бодлива тел на върха, а надписите по нея гласяха: „Внимавай. Кучета пазачи“.

Кучета пазачи в училищен двор. Помисли си само.

— Да, спомням си — каза Майрън.

Мейбъл се засмя весело. Цялото й тяло се разтресе.

— Най-смешното нещо, което някога съм виждала — каза тя. — Всички онези бледи момчета с ококорени от страх очи. Ти беше единственият, който се чувстваше като у дома си, Майрън.

— Да — потвърди той. — Благодарение на брат ти.

Мейбъл поклати глава.

— Хорас каза, че ти си най-добрият, с когото някога е работил. Смяташе, че нищо не може да ти попречи да станеш велик.

Жената се наклони леко напред.

— Между вас двамата имаше нещо специално, нали? — попита тя.

— Да, госпожо.

— Хорас те обичаше, Майрън. Непрекъснато говореше за теб. Когато влезе в НБА, той беше най-щастливият човек на света. Ти му се беше обадил, нали?

— Да. Веднага щом научих, че са ме приели.

— Спомням си. Той дойде и ми разказа.

Гласът на Мейбъл беше замечтан. Тя замълча за момент и се настани по-удобно.

— Когато те контузиха, Хорас плака. Онзи едър, суров човек пристигна тук, седна, където сега седиш ти, и заплака като дете.

Майрън не проговори.

— Искаш ли да ти кажа и още нещо? — продължи Мейбъл, след като отпи от кафето.

Майрън държеше чашата си, но не можеше да помръдне. Едва успя да кимне.

— Когато миналата година се опита да се върнеш в спорта, Хорас ужасно се разтревожи. Възнамеряваше да ти се обади и да те разубеди.

Майрън запита с дрезгав глас:

— Защо не го направи?

Мейбъл Едуардс му се усмихна меко.

— Кога за последен път си говорил с Хорас?

— Онова обаждане. Веднага след като ме приеха в НБА.

Тя кимна, сякаш това обясняваше всичко.

— Според мен Хорас знаеше, че си наранен — каза тя. — Вероятно е решил, че ти ще му се обадиш, когато си готов за това.

Майрън усети как в очите му напират сълзи. Спомените и съжаленията се опитаха да го завладеят, но той не им позволи. Нямаше време за тях сега. Примигна няколко пъти и поднесе чашата кафе към устните си. След като отпи, попита:

— Виждала ли си Хорас напоследък?

Мейбъл бавно остави чашата си и се вгледа в лицето му.

— Защо се интересуваш? — попита тя.

— Не е ходил на работа. Бренда не го е виждала.

— Разбирам — продължи Мейбъл, малко по-предпазливо сега, — но теб какво те засяга това?

— Искам да помогна.

— В какво да помогнеш?

— Да го намерим.

Мейбъл Едуардс зачака.

— Не ме разбирай погрешно, Майрън — най-после каза тя, — но какво общо има това с теб?

— Опитвам се да помогна на Бренда.

Тя се скова леко.

— На Бренда?

— Да, госпожо.

— Знаеш ли, че тя изиска съдебна заповед, която да държи баща й по-надалеч от нея?

— Да.

Мейбъл Едуардс нагласи очилата си и вдигна плетката. Куките затанцуваха в ръцете й.

— Мисля, че не би трябвало да се месиш в това, Майрън — каза тя.

— Значи знаеш къде е?

Тя поклати глава.

— Не съм казвала подобно нещо.

— Бренда е в опасност, госпожо Едуардс. Хорас може да е свързан с това.

Куките застинаха.

— Мислиш, че Хорас би наранил собствената си дъщеря? — остро попита тя.

— Не, но може да има връзка. Някой е влязъл с взлом в апартамента на Хорас. Той е събрал нещата си, опразнил е банковата си сметка и е изчезнал. Мисля, че сигурно има сериозен проблем.

Куките затанцуваха отново.

— Ако има проблем — отвърна тя, — вероятно е най-добре да се покрие някъде.

— Кажете ми къде е, госпожо Едуардс. Наистина желая да помогна.

Мейбъл замълча за известно време. Придърпа кълбото и продължи да плете. Майрън се огледа из стаята. Очите му отново се спряха на снимките. Той се надигна, приближи се до камината и се загледа в тях.

— Това вашият син ли е? — попита той.

Мейбъл вдигна поглед над очилата си.

— Това е Терънс. Омъжих се, когато бях на седемнайсет. Ние с Роланд бяхме благословени от Господ с Терънс година по-късно.

Жената започна да плете по-бързо.

— Роланд умря, когато Терънс беше още бебе. Застреляха го на стъпалата пред дома ни.

— Съжалявам — каза Майрън.

Тя сви рамене и успя да се усмихне тъжно.

— Терънс е първият, който завърши колеж в нашето семейство. Това вдясно е жена му. И двамата ми внуци.

Майрън вдигна снимката.

— Великолепно семейство — прецени той.

— Терънс работи упорито и завърши право в Йейл — продължи Мейбъл. — Стана градски съветник, когато бе едва двайсет и пет годишен.

Вероятно заради това му изглеждаше познат, помисли си Майрън. Местната телевизия и вестници.

— Ако спечели през ноември, ще влезе в щатската управа, преди да е навършил трийсет — завърши тя.

— Сигурно много се гордеете с него — отбеляза Майрън.

— Така е.

Майрън се обърна и я погледна. Тя твърдо отвърна на погледа му.

— Мина много време, Майрън — каза тя. — Хорас винаги ти се е доверявал, но сега е различно. Ние вече не те познаваме. Онези хора, които търсят Хорас… — Тя замълча за миг и посочи подутото си око. — Виждаш ли това? — попита Мейбъл.

Майрън кимна.

— Миналата седмица тук дойдоха двама мъже. Искаха да знаят къде е Хорас. Казах им, че не знам.

Майрън усети как по лицето му се разлива червенина.

— Те ли ви удариха? — попита той.

Мейбъл кимна, приковала очи в неговите.

— Как изглеждаха? — попита той.

— Бели. Единият беше доста едър.

— Колко едър?

— Може би с твоите размери.

Майрън беше метър и деветдесет и пет, деветдесет килограма.

— Ами другият? — попита той.

— Кльощав. Доста по-възрастен. На ръката му имаше татуирана змия — отговори Мейбъл, като посочи към собствения си огромен бицепс.

— Моля ви, разкажете ми какво се случи, госпожо Едуардс.

— Вече ти казах. Дойдоха в дома ми и поискаха да разберат къде е Хорас. Когато им отговорих, че не знам, едрият ме удари в окото. После дребният го отдръпна от мен.

— Обадихте ли се в полицията?

— Не. Но не защото бях уплашена. Страхливци като онзи тип не ме плашат. Но Хорас ме помоли да не го правя.

— Госпожо Едуардс — каза Майрън. — Къде е Хорас?

— Вече ти казах прекалено много, Майрън. Просто искам да разбереш. Тези хора са опасни. А доколкото аз знам, ти също може би работиш за тях. Възможно е идването ти тук да е номер, с който целят да открият Хорас.

Майрън не знаеше как да отговори. Ако започнеше да я убеждава в невинността си, надали щеше да намали тревогите й. Реши да промени тактиката и да действа в съвсем различна посока.

— Какво можете да ми разкажете за майката на Бренда? — попита той.

Мейбъл Едуардс се скова. Отпусна плетката в скута си, очилата паднаха на гърдите й.

— Защо, за бога, питаш за това?

— Преди няколко минути ви казах, че някой е проникнал с взлом в апартамента на брат ви.

— Спомням си.

— Писмата на Бренда от майка й липсват. Самата Бренда пък получава заплашителни телефонни обаждания. В едно от тях й наредили да се обади на майка си.

Лицето на Мейбъл Едуардс се отпусна. Очите й се навлажниха.

Мина известно време и Майрън опита отново.

— Спомняте ли си кога избяга тя?

Очите на Мейбъл се фокусираха.

— Човек не може да забрави деня, в който умира брат му — отвърна тя.

Гласът й едва се чуваше. Мейбъл поклати глава.

— Но не виждам какво значение има всичко това. Анита изчезна преди двайсет години.

— Моля ви, госпожо Едуардс, разкажете ми онова, което помните.

— Няма много за разказване — отговори Мейбъл. — Тя остави една бележка за брат ми и избяга.

— Спомняте ли си какво пишеше в нея? — попита Майрън.

— Нещо за това как вече не го обичала и искала нов живот.

Мейбъл Едуардс замълча и махна с ръка, сякаш се нуждаеше от повече въздух. Извади носна кърпичка от чантата си и я смачка на малка топчица.

— Разкажете ми каква беше тя — помоли Майрън.

— Анита?

Мейбъл се усмихна, но носната кърпичка остана в ръката й.

— Знаеш ли, аз ги запознах. Ние с Анита работехме заедно.

— Къде?

— В имението на Брадфорд. Бяхме прислужници. Млади момичета. Едва бяхме навършили двайсет години. Работих там само шест месеца. Но Анита остана да робува на онези хора още около шест години.

— Когато казвате имението на Брадфорд…

— Имам предвид семейство Брадфорд. Анита беше камериерка. Най-вече на старата госпожа. Онази жена трябва да е поне на осемдесет вече. Но всички те живееха там. Деца, внуци, братя, сестри. Също като в „Далас“. Не мисля, че това е здравословно, нали?

Майрън реши, че не може да направи коментар по въпроса.

— Както и да е, когато се запознах с Анита, мислех, че тя е чудесна млада жена, само дето… — Мейбъл замълча и се огледа наоколо, сякаш търсеше подходящите думи, а после поклати глава, като че ли те не бяха там, — ами… просто беше прекалено красива. Не знам по какъв друг начин да го кажа. Красота като тази съсипва мъжете, Майрън. Ето например Бренда. Тя е привлекателна жена, предполагам. Екзотична както казват. Но Анита… Почакай. Ще ти покажа снимка.

Мейбъл се надигна и излезе от стаята. Въпреки размерите си тя се движеше с лекотата и грацията на спортист. Хорас също се движеше така, сливайки масата с деликатността по почти поетичен начин. Мейбъл изчезна за около минута, а когато се върна, му подаде снимката. Майрън се вгледа в нея.

Нокаут. Чист, подкосяващ, отнемащ дъха нокаут. Майрън веднага осъзна властта, която жена като тази можеше да има над един мъж. Джесика притежаваше същия тип красота. Омагьосваща и доста плашеща.

Той внимателно разучи снимката. Малката Бренда — не повече от четири или петгодишна — държеше ръката на майка си и се усмихваше весело. Майрън се опита да си представи сегашната Бренда усмихната по същия начин, но не успя. Съществуваше известна прилика между майка и дъщеря, но както Мейбъл посочи, Анита Слотър със сигурност бе по-красива. Поне в общоприетия смисъл — чертите й бяха по-остри и изразени, докато тези на Бренда изглеждаха прекалено едри и едва ли не несъразмерни.

— Анита прободе Хорас право в сърцето, когато избяга — продължи Мейбъл Едуардс. — Той никога не успя да се възстанови. Нито пък Бренда. Тя беше малко момиченце, когато майка й я напусна. В продължение на три години плачеше всяка нощ. Дори когато беше вече в гимназията, Хорас ми каза, че плачела насън и викала майка си.

Майрън най-после отмести поглед от снимката.

— Може и да не е избягала — подхвърли.

Мейбъл присви очи.

— Какво имаш предвид? — попита тя.

— Може да й се е случило нещо. Нещо лошо.

Тъжна усмивка мина по лицето на Мейбъл.

— Разбирам — нежно каза тя. — Гледаш снимката и не можеш да го приемеш. Не можеш да повярваш, че една майка би изоставила това сладко хлапе. Знам. Трудно е. Но тя наистина го направи.

— Бележката може да е била подправена — отбеляза Майрън. — За да заблуди Хорас.

Мейбъл поклати глава.

— Не — възрази тя.

— Не можете да сте сигурна…

— Анита ми се обажда.

Майрън замръзна.

— Какво? — извика той.

— Не често. Веднъж на една-две години. Пита за Бренда. Аз я моля да се върне. И после тя затваря.

— Имате ли някаква представа откъде се обажда?

Мейбъл поклати глава.

— В началото звучеше като от доста далеч. Имаше пращене. Винаги съм смятала, че е отвъд океана.

— Кога ви се обади за последен път?

Мейбъл не се поколеба.

— Преди три години. Съобщих й, че са приели Бренда в медицинския факултет.

— И оттогава нищо?

— Нито дума.

— Сигурна ли сте, че е била Анита? — запита Майрън и в същия момент осъзна, че въпросът му беше абсолютно безсмислен.

— Да — отговори Мейбъл. — Анита беше.

— Хорас знаеше ли за обажданията?

— Отначало му разказвах. Но ми се стори, че човъркам рана, която бездруго не може да зарасне, затова спрях. Но смятам, че тя се обаждаше и на него.

— Какво ви кара да мислите така?

— Веднъж той ми спомена. Беше пийнал повечко. Когато по-късно го попитах, той отрече и аз не настоявах повече. Трябва да разбереш, Майрън. Ние никога не говорехме за Анита. Но тя винаги беше около нас. В стаята с нас. Разбираш ли какво имам предвид?

Спусна се тишина, която ги покри като буреносен облак. Майрън зачака облакът да се разсее, но той си висеше там, тежък и мрачен.

— Изморена съм, Майрън. Не може ли да поговорим за тези неща някой друг път?

— Разбира се — съгласи се той и се надигна. — Ако брат ви се обади отново…

— Няма да се обади. Смята, че подслушват телефона. Не съм го чувала почти от седмица.

— Знаете ли къде е той, госпожо Едуардс?

— Не. Хорас каза, че така ще е по-безопасно.

Майрън извади една от визитните си картички и химикалка. Написа номера на мобифона си.

— Можете да ме намерите на този номер двайсет и четири часа в денонощието — каза той.

Мейбъл кимна изтощено. После протегна уморена ръка към картичката.

Глава осма

— Не бях съвсем откровен с теб вчера.

Норм Зукерман и Майрън седяха сами на последния ред пейки. Под тях „Нюйоркските делфини“ тренираха упорито. Майрън се впечатли. Жените се движеха грациозно, но с увереност и сила. Вероятно наистина беше поне отчасти сексистът, за когото Бренда го смяташе, тъй като очакваше от тях да са по-сковани и неопитни.

— Искаш ли да чуеш нещо смешно? — попита Норм. — Мразя спорта. Аз, собственикът на „Зум“, кралят на спортните стоки, мразя всичко, свързано с топки, бухалки, кошове или други подобни. Знаеш ли защо?

Майрън поклати глава.

— Винаги съм бил схванат. Абсолютно дърво, както казват хлапетата. Големият ми брат — Хършъл — той беше спортист.

Норм отмести очи. Когато заговори отново, гласът му бе станал дрезгав.

— Толкова беше надарен, милия Хърши. Ти ми напомняш за него, Майрън. И не дрънкам просто така. Все още ми липсва. Умря на петнайсет години.

Майрън не попита как е починал братът на Норм. Знаеше, че цялото му семейство е било избито в Аушвиц. Всички влезли в концлагера, но само Норм излязъл от него. Днес беше топло и Норм носеше фланелка с къс ръкав. Майрън забеляза затворническата му татуировка. Независимо колко пъти бе виждал подобни, винаги нещо го стягаше за гърлото и той замлъкваше почтително.

— Тази лига — каза Норм и махна с ръка към игрището — е страхотна работа. Разбрах го от самото начало. Затова свързвам толкова много от промоцията на лигата с облеклото. Ако дамите от лигата се провалят, то поне спортните облекла на „Зум“ ще са получили страхотна реклама. Разбираш какво имам предвид, нали?

— Да.

— Добре, да погледнем истината в очите: без Бренда Слотър инвестицията е загубена. Лигата, рекламите, връзката с облеклата, абсолютно всичко отива на кино. Ако човек иска да унищожи това начинание, би трябвало да мине през Бренда.

— Мислиш, че някой цели точно това?

— Шегуваш ли се? Всеки цели това. „Найк“, „Конвърс“, „Рибок“ — всички. Това е естеството на работата. Ако аз бях на тяхно място, щях да искам същото. Това се нарича капитализъм. Истинска икономика. Но сега работата е малко по-различна. Чувал ли си за ПЖБЛ?

— Не — отговори Майрън.

— Така и трябва. ПЖБЛ е съкратено от „Професионална женска баскетболна лига“.

Майрън се надигна леко.

— Втора женска баскетболна лига? — запита той.

Норм кимна.

— Искат да започнат следващата година.

На игрището Бренда хвана топката и задриблира към коша. Една от състезателките се втурна да блокира удара. Бренда се измъкна ловко, плъзна се под коша и подскочи елегантно нагоре. Импровизиран балет.

— Позволи ми да отгатна — каза Майрън. — Тази, втората лига е създадена от „ТруПро“, нали?

— Откъде знаеш? — изненада се Норм.

Майрън сви рамене. Нещата започваха да се изясняват.

— Виж, Майрън, и преди ти го казах: женският баскетбол се продава трудно. Рекламирам по хиляда различни начина, така че да се хареса на маниаците по спорта, на жените между осемнайсет и тридесет и пет и на семействата, които искат да гледат по-нежна игра. Но съществува един проблем, който тази лига никога не ще преодолее.

— И кой е той? — запита Майрън.

Норм отново махна към игрището под тях.

— Не са толкова добри като мъжете. Не съм шовинист, но това си е факт. Мъжете са по-добри. Най-добрата от този отбор не може да се равнява и на най-слабия играч от НБА. А когато хората гледат професионален спорт, те искат най-доброто. Не твърдя, че този проблем ще ни унищожи. Мисля, че можем да съберем доста почитатели. Но трябва да сме реалисти.

Майрън разтърка лицето си с ръце. Усещаше началото на главоболие. „ТруПро“ възнамеряваше да създаде женска баскетболна лига. И имаше защо. Спортните агенции действаха в тази насока, стремейки се към по-незаетите пазари. ИМГ — една от най-големите световни агенции — организираше и провеждаше цели турнири по голф. Ако човек можеше да притежава правата за организиране на турнир или пък цяла лига, той можеше да прави пари поне по дузина различни начини. Да не споменаваме и допълнителните клиенти, които щеше да набере. Например, ако млад състезател по голф искаше да бъде квалифициран за сериозните турнири на ИМГ, които носеха много пари, той естествено щеше да се натиска ИМГ да са неговият агент.

— Майрън?

— Да, Норм.

— Познаваш ли добре тези „ТруПро“?

Майрън кимна.

— О, да — отговори той.

— Хемороидите ми са по-стари от онова хлапе, което са направили агент на лигата. Трябва да го видиш. Идва при мен, ръкува се и ми се ухилва с ледена усмивка. После ми казва, че щели да ме изхвърлят от бизнеса. Просто ей така. „Здрасти, възнамерявам да те изритам от бизнеса.“

Норм погледна към Майрън.

— Знаеш ли дали са „свързани“? — попита Норм, като пощипна носа си с пръсти, в случай че Майрън не е схванал намека.

— О, да — повтори Майрън и добави: — Добре свързани.

— Страхотно. Просто страхотно.

— Е, какво искаш да направим, Норм?

— Не знам. Нямам навика да бягам и да се крия. Предостатъчно съм го правил в живота си, но ако поставям тези момичета в опасност…

— Забравѝ, че са жени — прекъсна го Майрън.

— Какво?

— Престори се, че това е мъжката лига.

— Какво, да не мислиш, че тук става дума за пола? Не бих искал да излагам на опасност и мъже.

— Ясно — кимна Майрън. — Онези от „ТруПро“ казаха ли ти още нещо?

— Не.

— Никакви заплахи или нещо подобно?

— Не. Само онова хлапе и заканата му да ме изрита от бизнеса. Но не смяташ ли, че те са хората, които заплашват Бренда?

Според Майрън това беше твърде възможно. Гангстерите наистина бяха навлезли в законния бизнес. Защо да се ограничаваш до проституция, търговия с наркотици и лихварство, когато съществуват толкова много други начини да изкараш някоя кинта? Но дори когато имаха най-добрите намерения, работата не ставаше. Типове като семейство Ейк не можеха да се въздържат. Започваха законен бизнес, но когато нещата дори малко загрубееха — загубеха договор или не успееха да реализират продажба — те се връщаха към стария си начин на действие. Просто не можеха да се въздържат. Корупцията също беше опасно пристрастяване, но май психотерапевтите не работеха в тази област.

В случая „ТруПро“ вероятно доста бързо бяха осъзнали, че трябва да отнемат Бренда от конкурентите си. Затова бяха започнали да оказват натиск. Отначало върху мениджъра на Бренда — баща й, а после и върху самата нея. Това беше класическа тактика на сплашване. Но на сценария не му липсваха проблеми. Например телефонното обаждане, в което се споменаваше майката на Бренда — това пък защо беше?

Треньорката наду свирката и приключи тренировката. Събра състезателките около себе си, напомни им, че трябва да се върнат след два часа за втората тренировка, благодари им за усилията и ги освободи, пляскайки с ръце.

Майрън изчака Бренда да се изкъпе и облече. Не й отне дълго време. Тя се появи в черни джинси и дълга червена тениска. Косата й беше още мокра.

— Мейбъл знаеше ли нещо? — попита го тя.

— Да.

— Чувала ли се е с татко?

Майрън кимна.

— Казва, че той се крие. Двама мъже отишли в къщата й да го търсят. Малко я понабили.

— Господи, добре ли е тя?

— Да.

Бренда поклати глава.

— От какво се крие татко?

— Мейбъл не знае.

Бренда го погледна и изчака малко.

— Какво още? — попита тя.

Майрън се прокашля.

— Няма нищо, което да не може да почака — отговори той.

Тя продължи да го гледа втренчено. Той се обърна и тръгна към колата си. Бренда го последва.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Мислех да се отбием в „Сейнт Барнабас“ и да поговорим с шефа на баща ти.

Бренда го настигна с лекота.

— Мислиш ли, че той знае нещо? — попита тя.

— Силно се съмнявам. Но това ми е работата. Обикалям, разпитвам, дразня хората и все нещо става.

Стигнаха до колата. Майрън отвори вратите и влязоха вътре.

— Би трябвало да ти платя за изгубеното време — каза Бренда.

— Не съм частен детектив, Бренда — възрази Майрън. — Не работя на час.

— Въпреки това. Просто би трябвало да ти платя.

— Това е част от стратегията ми за набиране на клиенти — каза Майрън.

— Искаш да си мой агент?

— Да.

— Досега не си си правил никаква реклама, нито пък си ми досаждал.

— Ако го бях сторил, щеше ли да свърши работа?

— Не.

Майрън кимна и запали двигателя.

— Добре — каза Бренда. — Разполагаме с няколко минути. Кажи ми защо трябва да избера теб, а не някой от големите? Лична услуга?

— Зависи от определението ти на „лична услуга“. Ако искаш някой, който да те следва с устни, залепени за задника ти, тогава — не. Големите са много по-добри в подмазването. А и имат необходимия персонал за това.

— Тогава какво предлага Майрън Болитар? Малко език с устните?

Той се усмихна.

— Пълният пакет, предназначен да увеличи активите ти, като в същото време ти остави свобода за личен живот и достойнство.

Бренда кимна.

— Страхотно.

— Да. Добре звучи, нали? В действителност „Спортно представителство МБ“ има три основни предимства. Първото е печеленето на пари. Аз отговарям за всичките ти договори. Непрекъснато ще търся нови рекламни сделки за теб и когато е възможно, ще карам клиентите да наддават за услугите ти. Ще изкарваш прилични пари, играейки за баскетболната лига, но страшно много повече от реклами. Имаш много плюсове в това отношение.

— Например?

— Три неща, за които се сещам веднага. Първо, ти си най-добрата в страната. Второ, учиш за лекар, така че можем да те представим като образец на амбициозната млада жена. И трето, не изглеждаш никак зле.

— Забрави нещо — каза Бренда.

— Какво?

— Любимото за белите — говоря добре. Забелязвал ли си, че никой никога не казва за бял спортист, че говори добре?

— Всъщност да — потвърди Майрън. — Затова и не го споменах. Но истината е, че и това помага. Няма да влизам в спор относно расовата принадлежност или нещо подобно, но да говориш добре наистина помага. Съвсем просто е.

Бренда кимна.

— Продължавай — каза тя.

— В твоя случай трябва да измислим подходяща стратегия. Очевидно е, че си адски привлекателна за производителите на спортни облекла и маратонки. Но хранителните компании също ще си паднат по теб. Ресторантските вериги също.

— Защо? — попита тя. — Защото съм едра ли?

— Защото не приличаш на безпризорно и гладно детенце — поправи я Майрън. — Истинска си. Спонсорите харесват истинското. Особено когато е в екзотична опаковка. Искат привлекателна, но и достъпна личност. Противоречиво е, но е така. А ти отговаряш точно на това изискване. Козметичните компании също ще пожелаят да се включат. Бихме могли да привлечем и някои местни фирми, но не препоръчвам това в началото. Ще се опитваме да се придържаме към националните пазари, където е възможно. Не си струва да се хвърляме след всяка стотинка. Но това си зависи от самата теб. Аз ще ти показвам всичко, а окончателното решение ще взимаш ти.

— Добре — каза Бренда. — Разкажи ми за второто предимство.

— То се състои в това какво ще правиш с парите си, след като ги спечелиш. Чувала ли си за „Лок-Хорн Секюрити“?

— Разбира се.

— Изисквам от всичките си клиенти да си направят дългосрочен финансов план при шефа на фирмата — Уиндзор Хорн Локууд Трети.

— Хубаво име.

— Почакай само да се запознаеш с него. Но можеш и да поразпиташ наоколо. Уин е считан за един от най-добрите финансови съветници в страната. Настоявам всеки от клиентите ми да се среща с него веднъж на три месеца. Не по телефона или чрез факс, а лично, и да преглежда документацията си. Прекалено много от спортистите биват лъгани от агентите си. Но при нас това е невъзможно да се случи. И то не защото аз или Уин надзираваме парите ти, а защото ти самата го правиш.

— Впечатляващо. И третото предимство?

— Есперанца Диас. Дясната ми ръка. Тя се грижи за всичко останало. Споменах ти вече, че не съм много добър в целуването на задници. Това е вярно. Но бизнесът ми налага да нося различни маски — пътнически агент, брачен съветник, шофьор и какво ли не още.

— И тази Есперанца ти помага във всичко това?

— Тя е решаващият фактор.

Бренда кимна.

— Струва ми се, че я товариш с най-шибаната работа — прецени тя.

— Есперанца тъкмо завърши право — отвърна Майрън, като се опитваше да не звучи прекалено отбранително, макар думите на Бренда да бяха улучили право в целта. — Тя поема все повече отговорности с всеки изминал ден.

— Добре. Имам един въпрос.

— Какъв? — попита Майрън.

— Какво не ми казваш за посещението си при Мейбъл?

Майрън замълча.

— Става дума за майка ми, нали?

— Всъщност не… Просто… — Майрън направи кратка пауза, преди да заговори отново: — Сигурна ли си, че искаш да я намеря, Бренда?

Тя скръсти ръце и бавно поклати глава.

— Стига глупости — каза тя.

— Какво?

— Знам, че според теб е адски мило и благородно да ме закриляш. Но не е така. Дразнещо и обидно е. Затова престани. Ако твоята майка беше избягала, когато си бил само на пет години, нямаше ли да искаш да узнаеш какво е станало?

Майрън се замисли за момент и кимна.

— Съгласен съм — каза той. — Няма да го правя повече.

— Чудесно. И какво ти каза Мейбъл?

Той й предаде разговора с леля й. Бренда го изслуша внимателно. Реагира само когато Майрън спомена телефонните разговори, които Мейбъл и може би баща й бяха провеждали с майка й.

— Никога не са ми споменавали за това — възбуди се тя. — Подозирах го, но май ти не си единственият, който смята, че не мога да понеса истината.

Замълчаха и продължиха напред. Преди да завие наляво по авеню „Нортфийлд“, Майрън забеляза сива хонда „Акорд“ в огледалото за обратно виждане. Поне приличаше на хонда „Акорд“. Но за Майрън всички коли си приличаха, а и надали съществуваше по-незабележима кола от сива хонда. Майрън не можеше да е напълно сигурен, но предположи, че ги следят. Той намали и запомни регистрационния номер. Беше от Ню Джърси. 890 УБ3. Когато отбиха към паркинга на болницата „Сейнт Барнабас“, колата продължи напред по пътя. Разбира се, това не означаваше нищо. Ако този, който го следеше, беше добър, той никога нямаше да отбие след него.

„Сейнт Барнабас“ беше по-голяма, отколкото когато Майрън беше дете, но пък с коя болница не беше така? Баща му го бе водил няколко пъти тук заради изкълчвания, рани, рентгенови снимки и дори имаше един десетдневен престой в болницата заради ревматизъм, когато беше дванайсетгодишен.

— Искам да поговоря с онзи човек насаме — каза Майрън.

— Защо? — запита Бренда.

— Ти си дъщерята. Може да заговори по-свободно, ако не си наоколо.

— Да, добре. Бездруго на четвъртия етаж има няколко пациенти, които трябва да видя. Ще се срещнем после във фоайето.

Калвин Кемпбъл носеше униформа, когато Майрън го откри в кабинета на охраната. Седеше зад висок плот, на който бяха поставени няколко работещи монитора. Картината беше черно-бяла и съвсем безинтересна. Кемпбъл беше вдигнал крака на плота и ядеше огромен сандвич, по-дълъг от бейзболна бухалка. Мъжът свали кепето си и разкри къдрава побеляла коса.

Майрън го запита за Хорас Слотър.

— Не се е появявал от цели три дни — каза Калвин. — Нито пък се е обаждал. Затова го уволних.

— Как? — попита Майрън.

— Какво?

— Как го уволнихте? Лично или по телефона?

— Ами опитах се да му звънна, но никой не отговори. Затова му написах писмо.

— Препоръчано и с обратна разписка?

— Да.

— Той подписа ли я?

Калвин сви рамене.

— Още не съм я получил обратно — отвърна той.

— Добър работник ли беше Хорас? — запита Майрън.

Очите на охранителя се присвиха.

— Частно ченге ли сте? — попита той.

— Нещо подобно.

— За дъщеря му ли работите?

— Да.

— Тя е страхотна.

— Какво?

— Страхотна е — повтори Калвин. — Имам предвид, аз въобще не исках да назначавам баща й.

— Тогава защо го направихте?

Калвин се намръщи.

— Не ме ли слушате? — попита той. — Дъщеря му е страхотна. Близка е с някои от баровците тук. Всички я харесват. И човек започва да чува разни неща. Слухове, нали разбирате. Затова реших, какво пък, по дяволите. Не е нужно да си гений, за да станеш охрана. И така го назначих.

— Какви слухове? — запита Майрън.

— Хей, не искам да се забърквам в клюки — отвърна Калвин и разпери ръце. — Просто казвам, че хората говорят. Тук съм от осемнайсет години и не искам неприятности. Но когато някой не се яви на работа, трябва някак си да се оправя.

— Нещо друго?

— Не. Той дойде. Вършеше си работата. После не се появи и аз го уволних. Край на историята.

Майрън кимна.

— Благодаря ви за времето, което ми отделихте — каза той.

— Хей, човече, можеш ли да ми направиш една услуга?

— Каква? — попита Майрън.

— Виж дали дъщеря му не иска да разчисти неговия шкаф. Назначих нов човек и имам нужда от мястото.

Майрън взе асансьора до педиатрията. Обиколи коридора и забеляза Бренда през голям прозорец. Тя седеше на леглото на малко момиченце, което надали имаше и седем годинки. Майрън спря и се загледа в Бренда. Беше облякла бяла престилка, а на врата й висеше слушалка. Момиченцето каза нещо. Бренда се усмихна и постави слушалката на ушите на детето. И двете се засмяха. Бренда кимна над рамото на хлапето и родителите на момиченцето се присъединиха към тях. Майката и бащата имаха измъчен вид. Хлътнали бузи и празни погледи на постоянно затормозени хора. Бренда им каза нещо. Чу се още смях. Майрън продължаваше да ги гледа като омагьосан.

Когато най-после излезе от стаята, Бренда тръгна право към него.

— Откога си тук? — попита тя.

— От минута-две — отговори Майрън, после добави: — Тук ти харесва, нали?

Бренда кимна.

— Дори повече отколкото на игрището.

Добре казано.

— Е, какво става? — попита тя.

— Баща ти има шкафче тук.

Качиха се в асансьора и слязоха до мазето. Калвин Кемпбъл ги чакаше.

— Знаете ли комбинацията? — попита той.

Бренда отговори отрицателно.

— Няма проблеми — каза Калвин, който държеше метална тръба. С опитна ръка той натисна катинара, който се счупи като стъкло. — Можете да използвате празния кашон в ъгъла — каза той и ги остави.

Бренда погледна към Майрън, който кимна. Тя протегна ръка и отвори шкафчето. Разнесе се миризма като от мръсни чорапи. Майрън смръщи лице и надникна вътре. Използвайки палеца и показалеца си като пинцети, той вдигна някаква риза, която изглеждаше ужасно мърлява.

— Татко не беше много добър с прането — каза Бренда.

Нито пък с хвърлянето на боклука, съдейки по шкафа му, който приличаше на студентски бордей. Вътре имаше мръсни дрехи, празни кутии от бира, стари вестници и дори кутия от пица. Бренда донесе кашона и започнаха да тъпчат нещата на Хорас вътре. Майрън първо извади униформения му панталон. Зачуди се дали принадлежеше на Хорас, или на болницата, а после се зачуди защо се мае с нещо толкова маловажно. Прерови джобовете му и измъкна смачкана хартия. Приглади я. Плик за писма. Отвътре извади лист хартия и се зачете.

— Какво е това? — попита Бренда.

— Писмо от адвокат — отговори Майрън и й го подаде.

Уважаеми господин Слотър,

Получихме всичките ви писма и сме осведомени за непрестанните ви обаждания в службата ни. Както вече ви обяснихме лично, проблемът, който ви интересува, е поверителен. Любезно ви молим да спрете да ни се обаждате. Поведението ви клони към тормоз над нас.

Искрено ваш,

Томас Кинкейд

— Знаеш ли за какво става дума? — попита Майрън.

Бренда се поколеба.

— Не — бавно отговори тя. — Но името Томас Кинкейд ми е познато. Просто не мога да се сетя откъде.

— Може преди да е вършил някаква работа за баща ти.

Бренда поклати глава.

— Не мисля така. Не помня някога баща ми да е наемал адвокат. А дори и да го беше направил, съмнявам се, че щеше да отиде в Мористаун.

Майрън извади мобилния си телефон и звънна в службата си. Голямата Синди отговори и прехвърли обаждането на Есперанца.

— Какво? — рязко запита тя, пропускайки любезностите както винаги.

— Лиза изпрати ли ти телефонната сметка на Хорас Слотър? — попита Майрън.

— Точно пред мен е — отговори Есперанца. — Тъкмо работех по въпроса.

Колкото и зловещо да звучи, получаването на списък с нечии телефонни обаждания беше лесна работа. Почти всяко частно ченге имаше някакъв източник в телефонната компания, беше нужно просто да бутнеш малко мангизи.

Майрън показа с поглед на Бренда, че иска писмото. Тя му го подаде. После коленичи и извади найлонова торба от шкафа. Майрън потърси телефонния номер на Кинкейд в писмото.

— Пет-пет-пет-едно-девет-нула-осем — каза той. — Има ли го в списъка?

— Да — отговори Есперанца. — Осем разговора. Всичките по-малко от пет минути.

— Нещо друго?

— Все още проследявам номерата.

— Нещо прави ли ти впечатление?

— Може би — отговори Есперанца. — По някаква причина е звънял в щаба на предизборната кампания на Артър Брадфорд няколко пъти.

Майрън усети познато, но не неприятно потръпване. Името на Брадфорд отново излизаше на повърхността. Артър Брадфорд, един от двамата блудни синове, се готвеше да се кандидатира за губернатор през ноември.

— Добре. Нещо друго? — попита Майрън.

— Не още. И не открих нищо, ама абсолютно нищо, за Анита Слотър.

Не беше учудващо.

— Добре, благодаря — каза Майрън и затвори.

— Какво? — попита Бренда.

— Баща ти доста е звънял на този тип — Кинкейд. Освен това се е обаждал и в щаба на Артър Брадфорд.

Бренда погледна объркано.

— И какво означава това?

— Не знам. Баща ти интересуваше ли се от политика въобще?

— Не.

— Познаваше ли Артър Брадфорд, или някой друг, свързан с кампанията му?

— Доколкото знам, не — отговори Бренда, като отвори найлоновата торба и надникна вътре.

Внезапно лицето й замръзна.

— О, господи — изохка тя.

Майрън клекна до нея. Бренда отвори торбата по-широко, за да може Майрън да види съдържанието й. Реферска фланелка на бели и черни райета. На десния преден джоб имаше надпис „Баскетболна реферска асоциация Ню Джърси“. На лявата страна на гърдите се виждаше голямо карминено петно.

Петно от кръв.

Глава девета

— Трябва да се обадим в полицията — каза Майрън.

— И какво ще им кажем?

Майрън не беше сигурен. Нямаше дупка в окървавената риза, а и никъде не беше скъсана. Просто на лявата й страна имаше кърваво петно с форма на ветрило. Как се беше озовало там? Добър въпрос. Тъй като не искаше да унищожи някоя вероятна улика, Майрън предпазливо огледа ризата. Петното беше плътно и изглеждаше лепкаво, ако не и мокро. Но фланелката беше опакована в найлонова торба, така че беше трудно да се определи откога бе там кръвта. Вероятно не много отдавна.

Добре. А сега какво?

Самото разположение на петното беше озадачаващо. Ако Хорас беше носил фланелката, как кръвта се беше озовала само на това място? Например, ако от носа му беше текла кръв, петното трябваше да е доста по-голямо. А ако е бил прострелян, щеше да има и дупка от куршума. Ако пък той беше ударил някого, петното щеше да е по-разпръснато. Защо проклетото петно бе концентрирано само на едно място?

Майрън отново огледа фланелката. Съществуваше само една възможност — Хорас не бе носил фланелката по време на нараняването. Странно, но вероятно най-правдоподобното. Фланелката просто бе използвана, за да спре кръвта — нещо като превръзка. Това обясняваше и концентрацията на петното. Формата му пък навеждаше на мисълта, че платът е бил притиснат към кървящ нос.

Добре, нещата се изясниха горе-долу. Не му помагаха в издирването на Хорас, но поне се поизясниха.

Бренда прекъсна мислите му.

— Какво ще кажем на полицията? — отново попита тя.

— Не знам.

— Мислиш, че той се крие, нали?

— Да.

— Тогава вероятно не иска да бъде намерен.

— Почти със сигурност.

— Знаем, че е избягал по своя собствена воля. Така че, какво ще им кажем? Че сме открили малко кръв върху фланелката в шкафа му? Мислиш ли, че ченгетата въобще ще се заинтересуват от това?

— Надали — съгласи се Майрън.

Привършиха с разчистването на шкафа. После Майрън закара Бренда на тренировка. Докато шофираше, не сваляше поглед от огледалото за обратно виждане, търсейки сивата хонда. Видя много такива, но разбира се, нито една със същия регистрационен номер.

Майрън остави Бренда в салона и пое по авеню „Палисейдс“ към обществената библиотека в Ингълуд. Налагаше му се да убие един-два часа, а и искаше да научи нещо за семейство Брадфорд.

Библиотеката се намираше на авеню „Гранд“. Приличаше на космически кораб. Когато бе построена през 1968, сградата вероятно е била хвалена за футуристичния си дизайн, но сега напомняше повече на изоставен филмов декор.

Майрън бързо откри библиотекарката, която напълно отговаряше на общоприетия стереотип: посивял кок, очила, перли, костелива фигура. На табелката на бюрото й пишеше „Госпожа Кей“. Той се приближи към нея с момчешката си усмивка, която обикновено караше дами като нея да го пощипват по бузата и да му предлагат лимонада.

— Надявам се, че можете да ми помогнете — каза Майрън.

Госпожа Кей го изгледа по присъщия за библиотекарките начин, изморено и отегчено, като ченге, което знае, че ще излъжеш за скоростта, с която си се движил.

— Трябва да прегледам някои статии от „Джърси Леджър“ отпреди двайсет години — поясни Майрън.

— Микрофилм — каза госпожа Кей, като се надигна с въздишка и го поведе към една машина. — Късметлия сте.

— Защо?

— Тъкмо компютъризираха старите вестници. Преди щеше да ви се наложи да се оправяте сам.

Госпожа Кей му показа как да използва машината за микрофилми и компютъризирания каталог. Изглеждаше доста просто. Когато библиотекарката го остави, Майрън първо написа името на Анита Слотър. Не извади късмет. Не беше изненадващо, но човек никога не знае какво може да се случи. Понякога написваш нечие име и се появява статия, която ти съобщава: „Избягах във Флоренция, Италия. Можеш да ме намериш в хотел «Плаза», стая 218“. Е, не ставаше често, но може би беше възможно понякога.

Името на Брадфорд се оказа друга история. Появиха се милион заглавия. Майрън обаче не беше сигурен какво точно търси. Разбира се, знаеше много добре кои са семейство Брадфорд. Аристократите на Ню Джърси, най-близкото, което „Щатът на градините“ имаше до семейство Кенеди. Старият Брадфорд беше губернатор през шейсетте, а по-големият му син — Артър Брадфорд — в момента се кандидатираше за същата служба. По-младият брат на Артър — Чанс[1] (с чието име Майрън с удоволствие би си направил майтап), действаше като негов мениджър. Подчертавайки приликата с клана Кенеди, можеше да се каже, че брат Чанс играеше ролята на брат Робърт.

Семейство Брадфорд бяха започнали сравнително скромно. Старият Брадфорд произхождаше от фермерски род. Притежавал половината Ливингстън, който през шейсетте години бе станал модно за живеене градче. Тогава старецът започнал да продава малки парцели земя на високи цени на агенциите за недвижими имоти, които издигали еднофамилни къщички за заможни семейства, бягащи от Бруклин и Нюарк. Всъщност самият Майрън бе израснал в подобна къща, построена на бивша земя на Брадфорд.

Но старият Брадфорд се бе оказал по-умен от повечето си конкуренти. Инвестирал спечелените от земята пари в солидни местни бизнеси, най-вече огромни магазини, но най-важното било, че продавал земите си постепенно, изчаквайки възможно най-високите цени. Задържайки продажбите, той се превърнал в истински барон. Оженил се за аристократка със синя кръв от Кънектикът. Тя променила старата къща, превръщайки я в паметник на успеха. Останали в Ливингстън, на първоначалното място на старата ферма, те заградили огромен парцел земя. Живеели в палата на хълма, заобиколен от стотиците еднофамилни къщички на средната класа. Истински феодали, надзираващи слугите си. Никой в града не познаваше семейство Брадфорд добре. Когато Майрън беше малък, той и приятелите му ги споменаваха само като „милионерите“. Около тях се носеха легенди. Хлапетата вярваха, че ако прескочиш оградата им, ще бъдеш застрелян от охраната. Двама шестокласници предупредиха ококорения Майрън за това, когато той беше едва на седем години. Разбира се, той напълно повярва в историята. С изключение на жената прилеп, която живееше в колиба близо до бейзболното игрище и отвличаше и ядеше малки момченца, никой не всяваше такъв ужас в детските души, както семейство Брадфорд.

Майрън се опита да ограничи търсенето си до 1978, годината, в която бе изчезнала Анита Слотър, но въпреки това попадна на доста статии. Повечето от тях обаче бяха от месец март, а Анита бе избягала през ноември. Някакъв смътен спомен се завъртя из главата му, но не придоби ясни очертания. Тъкмо тогава бе започнал гимназията и помнеше, че по новините бяха споменали нещо за семейство Брадфорд. Някакъв скандал. Майрън вкара микрофилма в машината. Не беше особено сръчен по отношение на техниката, затова му бе нужно сравнително дълго време. След няколко неуспешни опита той успя да прегледа две-три статии. Първо се натъкна на некролога: „Елизабет Брадфорд. Възраст — тридесет години. Дъщеря на Ричард и Мириам Уърт. Съпруга на Артър Брадфорд. Майка на Стивън Брадфорд…“.

Причината за смъртта не се съобщаваше. Майрън обаче си припомни историята. Всъщност наскоро я бе чул отново, тъй като пресата печаташе какво ли не за кандидата за губернатор. Сега Артър Брадфорд бе петдесет и две годишен вдовец, който, ако можеше да се вярва на слуховете, все още страдаше за починалата си жена. Срещаше се с други жени, разбира се, но не бе успял да превъзмогне мъката си по изгубената любима. Тази история подчертаваше чудесно контраста с три пъти женения му опонент Джим Дейвисън. Майрън се зачуди дали имаше някаква истина в историята. Артър Брадфорд бе считан за малко прекалено проклет — нещо като Боб Доул. А и колкото и гадно да звучеше, какъв по-добър начин да подсили този имидж от парадирането с тъгата по починалата си съпруга.

Но кой ли знаеше със сигурност? Политиците и пресата: двете уважавани институции, които дрънкаха само лицемерни дивотии, надали бяха наясно по въпроса. Артър Брадфорд отказваше да говори за жена си и причината за това можеше да е или истинска мъка, или хитра манипулация. Цинично, но така стояха нещата.

Майрън продължи да разглежда старите статии. Историята бе стояла на първите страници на вестниците в продължение на три дни през март 1978. Артър и Елизабет Брадфорд се бяха влюбили в колежа и бяха женени от шест години. Всеки ги описваше като „влюбена двойка“, една от онези репортерски фрази клишета, също като това да наречеш един умрял младеж „почтен студент“. Госпожа Брадфорд бе паднала от балкона на третия етаж в дома си. Земята отдолу била застлана с тухли, а Елизабет Брадфорд се приземила на главата си. Не бяха дадени много подробности. Полицейското следствие заявяваше, че смъртта настъпила вследствие на трагичен инцидент. Балконът бил с плочки и доста хлъзгав. Валяло дъжд и било тъмно. Подменяли единия парапет и затова балконът не бил обезопасен.

Чиста работа.

Репортерите също се бяха отнесли благосклонно към семейство Брадфорд. Майрън си припомни слуховете, които навремето се носеха из училищния двор. Какво, по дяволите, бе правила Елизабет Брадфорд на терасата си през мартенската нощ? Пияна ли е била? Вероятно. Как иначе можеш да паднеш от собствения си балкон? Естествено, някои от момчетата смятаха, че е била бутната. Този слух осигури интересни разговори в училищния бюфет в продължение на цели два дни. Но това беше гимназия. Хормоните неизбежно надделяваха и постепенно всички се върнаха към обсъждането на противоположния пол. Ах, сладката младост.

Майрън се облегна назад и се вторачи в екрана. Отново се замисли за отказа на Артър Брадфорд да коментира случая. Може би това нямаше нищо общо с истинската мъка или манипулацията. Може би отказваше да говори просто защото не искаше двайсет години по-късно да се хвърля светлина върху някои неизяснени въпроси.

Хм. Да бе, Майрън, разбира се. Може би Артър бе отвлякъл и бебето на Линдбърг. Придържай се към фактите. Първо, Елизабет Брадфорд бе мъртва от цели двайсет години. Второ, нямаше абсолютно никакво доказателство, че смъртта й е била нещо различно от нелеп инцидент. Трето, а и най-важно за Майрън — всичко това се бе случило цели девет месеца преди Анита Слотър да изчезне.

Заключение: вероятно не съществуваше никаква връзка.

Поне засега.

Гърлото на Майрън пресъхна. Беше продължил да чете статията от 18 март 1978, издание на „Ню Джърси Леджър“. Историята от първа страница завършваше на страница осма. Майрън завъртя копчето на машината за микрофилми. Тя изпищя недоволно, но превъртя филма напред.

Ето. В долния десен ъгъл. Един ред. Това беше всичко. Надали някой го бе забелязал. „Тялото на госпожа Брадфорд било открито на тухлената пътека зад къщата на семейство Брадфорд в шест и половина сутринта от една от камериерките, идваща на работа.“

Камериерка, идваща на работа. Майрън се зачуди как ли бе името на камериерката.

[1] Шанс. — Б.пр. ↑

Глава десета

Майрън незабавно се обади на Мейбъл Едуардс.

— Спомняте ли си Елизабет Брадфорд? — попита я той.

Последва кратко колебание.

— Да — чу се най-накрая.

— Анита ли намери трупа й?

Последва по-дълго колебание.

— Да.

— И какво ви разказа за това?

— Почакай малко. Мислех, че се опитваш да помогнеш на Хорас.

— Да.

— Защо тогава разпитваш за онази нещастна жена? — запита Мейбъл с леко отвратен глас. — Тя умря преди повече от двайсет години.

— Работата е доста сложна.

— Обзалагам се, че е така.

Майрън усети как Мейбъл си поема дъх.

— Сега вече искам да чуя истината. Ти търсиш и нея, нали? Анита? — запита Мейбъл Едуардс.

— Да, госпожо — отговори Майрън.

— Защо?

Добър въпрос. Но когато човек се замислеше, отговорът бе адски прост.

— Заради Бренда.

— Ако намериш Анита, с това няма да помогнеш на горкото момиче.

— Вие й го кажете.

Мейбъл се засмя мрачно.

— Бренда е доста твърдоглава — каза тя.

— Мисля, че това е присъщо на цялата ви фамилия.

— Вероятно си прав — съгласи се жената.

— Моля ви, разкажете ми онова, което помните.

— Няма много за разказване. Анита идвала на работа, а нещастната жена лежала на пътеката подобно на счупена парцалена кукла. Това е всичко, което знам.

— Анита не ви ли каза още нещо?

— Не.

— Разстроена ли изглеждаше?

— Разбира се. Тя беше работила за Елизабет Брадфорд почти шест години.

— Не, имам предвид освен шока, че точно тя е открила трупа.

— Не мисля така. Но тя никога не пожела да говорим за това. Дори когато репортерите се обаждаха, Анита просто затваряше телефона.

Майрън обмисли информацията, сортира я в мозъчните си клетки, но не достигна до никакъв извод.

— Госпожо Едуардс, брат ви споменавал ли е някога един адвокат на име Томас Кинкейд?

Тя се замисли за момент.

— Не. Мисля, че не е.

— Знаехте ли, че той е имал нужда от правни съвети?

— Не.

Сбогуваха се учтиво и Майрън затвори. След секунда телефонът иззвъня.

— Ало?

— Открих нещо странно тук, Майрън.

Обаждаше се Лиза от телефонната компания.

— Какво?

— Помоли ме да уредя подслушване на телефона на Бренда Слотър в общежитието.

— Да.

— Някой ме е изпреварил.

Майрън едва не скочи на спирачката.

— Какво? — изкрещя той.

— Телефонът й вече се подслушва.

— Откога?

— Не знам.

— Можеш ли да го проследиш? Да откриеш кой я подслушва?

— Не. А и номерът е блокиран.

— Това пък какво означава?

— Не мога да прочета нищо за него. Не мога да проследя нищичко, нито дори да проверя старите й сметки в компютъра. Предполагам, че някой в полицията стои зад това. Мога да се поровя още малко, но се съмнявам, че ще излезе нещо.

— Моля те, Лиза, опитай. И много ти благодаря.

Майрън затвори. Изчезнал баща, заплахи по телефона, следене с кола, а сега и подслушване на телефона. Майрън започваше да се изнервя. Защо някой, очевидно човек с власт, би подслушвал телефона на Бренда? Дали този човек беше част от групата, която отправяше заплахите? Дали подслушваха телефона, за да открият баща й или…

Задръж.

Нали едно от обажданията бе наредило на Бренда да се обади на майка си? Защо? Защо някой би й наредил подобно нещо? И най-важното, ако Бренда се бе подчинила на заповедта и ако знаеше къде е майка й, така хората, които стояха зад това, щяха да открият и Анита. За това ли ставаше дума?

Дали някой търсеше Хорас… или Анита?

— Имаме проблем — съобщи Майрън на Бренда.

Седяха в колата. Бренда се обърна към него и зачака.

— Телефонът ти се подслушва — каза той.

— Какво?

— Някой слуша всичките ти разговори. А и някой те следи.

— Но… — започна Бренда, после замълча и сви рамене. — Защо? За да намерят баща ми ли?

— Това е най-доброто предположение. Някой няма търпение да се добере до Хорас. Вече са атакували леля ти. Ти може да си следващата в списъка.

— Значи смяташ, че съм в опасност?

— Да.

Бренда се загледа в очите му.

— Имаш ли някакъв план за действие? — попита тя.

— Имам — отговори Майрън.

— Слушам.

— Първо, бих искал да проверя стаята ти в общежитието за микрофони.

— Добре.

— Второ, трябва да се махнеш от общежитието. Там не си в безопасност.

Бренда се замисли за момент.

— Мога да остана при една приятелка — Шерил Сътън. Тя е другият капитан на „Делфините“.

Майрън поклати глава отрицателно.

— Тези хора те познават. Следят те, подслушват телефонните ти разговори.

— Което означава?

— Означава, че вероятно знаят кои са приятелите ти.

— Включително и госпожица Сътън.

— Точно така.

— И мислиш, че ще ме потърсят там?

— Възможно е.

Бренда поклати глава и се загледа напред.

— Става зловещо.

— Има и още нещо.

Майрън й разказа за семейство Брадфорд и за това как майка й бе открила трупа на Елизабет Брадфорд.

— А това пък какво означава? — попита Бренда.

— Вероятно нищо — отговори Майрън. — Но ти искаше да ти казвам абсолютно всичко, нали?

— Точно така.

Бренда се облегна назад и задъвка долната си устна. Мина известно време и тя каза:

— Е, къде смяташ, че трябва да отседна?

— Спомняш ли си, че ти споменах за един мой приятел — Уин?

— Онзи, който притежава „Лок-Хорн Секюрити“?

— Да, той. Довечера трябва да отида у тях, за да обсъдим един делови проблем. Мисля, че трябва да дойдеш с мен. Можеш да останеш в неговия апартамент.

— Искаш да остана при него?

— Само за тази вечер. Уин разполага и с други обезопасени къщи. Ще ти намерим някоя от тях.

Бренда се намръщи.

— Бял тузар, който е наясно какво е обезопасена къща? — недоверчиво запита тя.

— Уин е съвсем различен от онова, на което прилича — отвърна Майрън.

Бренда кръстоса ръце пред гърдите си.

— Не искам да се държа като идиотка и да ти обяснявам как няма да позволя на тази история да попречи на живота ми. Знам, че ми помагаш, и искам да ти сътруднича.

— Добре.

— Но — добави тя — тази лига означава адски много за мен. Също и отборът ми. Не мога просто да избягам от тях.

— Разбирам.

— Така че каквото и да правим, ще мога ли да ходя на тренировка? Ще мога ли да играя на мача в неделя?

— Да.

Бренда кимна.

— Добре тогава — каза тя. — Благодаря ти.

Подкараха към общежитието й. Майрън изчака долу, докато тя опакова багажа си. Бренда имаше своя собствена стая, но написа бележка на другото момиче, което живееше в апартамента, че отива на гости за няколко дни. Цялата работа й отне по-малко от десет минути.

Тя слезе долу с две чанти през рамо. Майрън взе едната. Бяха се отправили към вратата, когато Майрън забеляза ФМ, застанал до колата си.

— Почакай тук — нареди той на Бренда.

Тя не му обърна внимание и продължи напред. Майрън хвърли поглед вляво. Бъба и Роко бяха там. Махнаха му. Майрън не отвърна на поздрава им. Да видят те с кого си имат работа.

ФМ стоеше облегнат на колата, напълно отпуснат. Всъщност прекалено отпуснат. Също като пияница от старите филми, търсещ опора в някоя стена.

— Здрасти, Бренда — каза ФМ.

— Здрасти, ФМ.

После той кимна на Майрън.

— Здрасти и на теб, Майрън.

В усмивката му липсваше всякаква топлина. Това беше най-неестествената усмивка, която Майрън някога бе виждал, просто продукт на мозъка, дал определени заповеди на някои мускули. Не докосваше друга част от лицето му, освен устните.

Майрън заобиколи колата и се престори, че я оглежда.

— Не е лоша, ФМ. Но следващия път лъсни повечко джантите. Мърляви са.

ФМ погледна към Бренда.

— Това ли е прочутият смешник Болитар, за когото съм чувал толкова много?

Тя сви рамене с безразличие.

Майрън ги изгледа внимателно.

— Познавате ли се? — попита ги той.

— Разбира се — отговори ФМ. — Ходихме заедно на забавачка. В Лоурънсвил.

Бъба и Роко пристъпиха напред. Приличаха на Лука Брази Младши.

Майрън застана между Бренда и ФМ. Тази протекция вероятно щеше да я вбеси, но това си беше неин проблем.

— Е, какво можем да направим за теб, ФМ? — попита Майрън.

— Просто искам да се уверя, че госпожица Слотър спазва договора си с мен — отговори младежът.

— Нямам договор с теб — обади се Бренда.

— Баща ти — Хорас Слотър — е твой агент, нали?

— Не — отговори Бренда. — Майрън е моят агент.

— Какво?

Очите на ФМ се заковаха в Майрън, който спокойно отвърна на погледа му. И там нямаше нищо. Все едно гледаше в прозорците на изоставена сграда.

— Моята информация не е такава — каза ФМ.

Майрън сви рамене.

— Животът се променя, ФМ. Трябва да се научиш да се приспособяваш към него.

— Да се приспособяваш — повтори ФМ — или да умреш.

Майрън кимна и каза:

— О-о!

ФМ остана вторачен в него още няколко секунди. Кожата му напомняше за влажна глина, която можеше да се разтвори под проливен дъжд. После ФМ се обърна към Бренда.

— Баща ти беше твой агент преди Майрън — заключи мъдро той.

Майрън реши да се справи без нея.

— И какво като е бил?

— Подписа договор с нас. Бренда щеше да напусне отбора си и да се присъедини към нашата лига. Всичко това фигурира в договора.

Майрън погледна към Бренда. Тя поклати глава.

— А този договор подписан ли е от госпожица Слотър? — попита Майрън.

— Както казах, баща й…

— Който няма абсолютно никакво законно право — прекъсна го Майрън. — Имаш ли подписа на Бренда, или не?

ФМ изглеждаше крайно недоволен. Бъба и Роко се приближиха още повече.

— Нямам.

— Значи нямаш нищо — каза Майрън и отключи вратата на колата си. — Е, на всички ни беше приятно да си побъбрим.

Бъба и Роко тръгнаха към него. Майрън отвори вратата на колата. Пистолетът му беше под седалката. Той се зачуди дали да направи първия ход. Разбира се, това щеше да е доста тъпо. Някой, вероятно Бренда или Майрън, можеше да бъде наранен.

ФМ вдигна ръка и двамата мъже се заковаха на място, сякаш някой ги бе вкаменил.

— Ние не сме гангстери — каза ФМ. — Бизнесмени сме.

— Точно така — потвърди Майрън. — А Бъба и Роко са вицепрезидентите на компанията, нали?

Лека усмивка разтегна устните на ФМ. Усмивка на влечуго, доста по-топла от предишната.

— Ако наистина си неин агент — каза ФМ, — тогава е належащо да поговориш с мен.

Майрън кимна.

— Обади се в службата ми и си уреди среща — посъветва го той.

— Добре, значи скоро ще поговорим — каза ФМ.

— Очаквам разговора с нетърпение. И продължавай да използваш думата належащо. Тя наистина впечатлява хората.

Бренда отвори дясната врата и се качи в колата. Майрън я последва. ФМ заобиколи колата, застана до прозореца на Майрън и почука по стъклото. Майрън свали прозореца.

— Независимо дали ще подпишеш с нас, или не — кротко каза ФМ, — това си е бизнес. Но когато те убия, това ще бъде за удоволствие.

Майрън тъкмо щеше да отговори по подобаващ начин, но нещо, вероятно здравият разум, го накара да замълчи. ФМ се отдръпна настрани. Роко и Бъба го последваха. Майрън се загледа след тях. Сърцето му подскачаше в гърдите като затворен в клетка кондор.

Глава единадесета

Оставиха колата на паркинга на Седемдесет и първа улица и отидоха пеша до „Дакота“, която си оставаше една от най-впечатляващите сгради в Ню Йорк, макар да бе най-прочута с убийството на Джон Ленън. Свеж букет рози бе оставен на мястото, където бе паднал простреляният Ленън. Майрън винаги се чувстваше малко неудобно, когато минаваше оттам, сякаш се разхождаше по нечий гроб. Портиерът на „Дакота“ беше виждал Майрън поне сто пъти досега, но винаги се преструваше, че му е абсолютно непознат, и първо звънваше в апартамента на Уин.

Запознанството беше кратко. Уин намери на Бренда подходящо за учене място. Тя извади медицински учебник с размера на надгробен камък и се настани удобно. Уин и Майрън се върнаха във всекидневната, обзаведена в стил Луи Не-знам-си-кой-си. Камина с големи железни ръжени и бюст на полицата. Мебелировката изглеждаше както винаги, прясно излъскана, но доста стара. Маслени картини, изобразяващи строги, но същевременно женствени мъже, висяха по стените. А за да си личи коя година е все пак, в средата на стаята бяха разположени телевизор с огромен екран и видео.

Двамата приятели седнаха и вдигнаха крака на табуретките.

— Е, какво мислиш? — попита Майрън.

— Прекалено едра е за моя вкус — отговори Уин. — Но има великолепни крака.

— Имам предвид за това как да я защитим.

— Ще намерим някое сигурно място — отвърна Уин, като сплете пръсти зад врата си. — Хайде, разказвай.

— Познаваш ли Артър Брадфорд? — попита Майрън.

— Кандидатът за губернатор?

— Да.

Уин кимна.

— Срещали сме се няколко пъти. Веднъж играх голф с него и брат му.

— Можеш ли да уредиш една среща?

— Няма проблеми. Те бездруго ни досаждат с молба за солидно дарение — отговори Уин и кръстоса крака. — И каква е ролята на Артър Брадфорд в тази история?

Майрън му разказа как бе преминал денят. Хондата, която ги следеше. Подслушването на телефона. Окървавената фланелка. Обажданията на Хорас Слотър в щаба на Брадфорд. Изненадващото посещение на ФМ. Убийството на Елизабет Брадфорд и ролята на Анита в откриването на трупа.

Уин не изглеждаше особено впечатлен.

— Наистина ли виждаш връзка между миналото на семейство Брадфорд и настоящето на семейство Слотър? — запита той.

— Да, може би — отговори Майрън.

— Тогава нека видим дали съм схванал идеите ти. Чувствай се свободен да ме поправиш, ако сгреша.

— Добре.

Уин спусна крака на пода и разплете пръсти, като облегна брадичка на ръката си.

— Преди двайсет години Елизабет Брадфорд умряла при малко неясни обстоятелства. Смъртта й била сметната за инцидент, макар и странен. Ти не вярваш в това. Семейство Брадфорд са богати, следователно ти не приемаш официалната версия…

— Не само заради това, че са богати — прекъсна го Майрън. — Имам предвид да паднеш от собствения си балкон? А стига де.

— Добре, ясно — съгласи се Уин и отново сплете пръсти. — Да предположим, че подозренията ти са правилни. Да приемем, че наистина се е случило нещо зловещо, когато Елизабет Брадфорд е паднала от терасата си. Дори ще продължа нататък и ще приема, както несъмнено ти самият вече си приел, че Анита Слотър, в качеството си на камериерка или слугиня, или каквато там е била, се е оказала на онова място и е станала свидетел на нещо уличаващо.

Майрън кимна.

— Продължавай — каза той.

Уин разтвори ръце.

— Е, приятелю, и тук стигаш до задънена улица. Ако скъпата госпожица Слотър наистина е видяла нещо, което не е трябвало да види, въпросът е щял да бъде разрешен незабавно. Познавам семейство Брадфорд. Не са хора, които рискуват. Анита Слотър е щяла да бъде убита или принудена веднага да бяга. Но вместо това тя изчаква цели девет месеца, преди да изчезне. Следователно според мен двата инцидента не са свързани.

Зад тях Бренда се прокашля. И двамата се завъртяха към вратата. Бренда гледаше право в Майрън. Не изглеждаше щастлива.

— Мислех, че вие двамата обсъждате делови проблеми — каза Бренда.

— Така е — бързо отвърна Майрън. — Искам да кажа, ей сега започваме. Затова дойдох тук. За да обсъдя един делови проблем. Но първо заговорихме за това и нали знаеш — едното води до другото. Но не беше нарочно или нещо такова. Искам да кажа, дойдох тук, за да обсъдя делови проблем. Нали така, Уин?

Уин се наклони напред и потупа Майрън по коляното.

— Страшен си — ухили се той.

Бренда кръстоса ръце. Очите й хвърляха мълнии.

— Откога стоиш тук? — попита я Майрън.

Бренда махна към Уин.

— Откакто той каза, че имам великолепни крака — отговори тя. — Пропуснах онази част, дето каза, че съм прекалено едра за вкуса му.

Уин се усмихна. Бренда не изчака да я поканят. Прекоси стаята и седна на един от столовете. Не отмести поглед от Уин.

— Искам да споделя с вас, че и аз не вярвам в тази история — каза тя. — Майрън просто не може да приеме, че една майка е способна да изостави малката си дъщеричка. Не му е трудно да повярва, че един баща може да направи същото, но що се отнася до майката… Но както вече му обясних, той си пада малко сексист.

— Истинско прасе — потвърди Уин.

— Обаче — продължи Бренда, — ако вие двамата възнамерявате да седите тук и да си играете на Холмс и Уотсън, искам и аз да взема участие.

— Добре, давай — насърчи я Уин.

— Когато Елизабет Брадфорд е паднала от терасата, майка ми може да е видяла нещо уличаващо, което отначало да й се е сторило без значение. Не знам какво би могло да е. Нещо странно, но не и прекалено вълнуващо. А после продължава да работи за онези хора. Да мие подовете и тоалетните им. И може би един ден отваря някое чекмедже. Или гардероб. И съзира нещо, което, съчетано с видяното в деня, когато умира Елизабет Брадфорд, я кара да стигне до извода, че това въобще не е било инцидент.

Уин погледна към Майрън, който повдигна вежди.

Бренда въздъхна.

— Преди вие двамата да продължите със снизходителните си погледи, от онези, които казват: „Леле, тая жена може и да мисли“, позволете ми да добавя, че самата аз не вярвам в тази хипотеза. Прекалено много неща остават необяснени.

— Какво например? — попита Майрън.

Бренда се обърна към него.

— Например защо майка ми е избягала по този начин. Защо оставя онази жестока бележка на баща ми, че го зарязва заради друг мъж. Защо ни остави без пукната стотинка. Защо захвърли малката си дъщеричка, която уж обичаше.

Гласът й не трепереше. Напротив, тонът бе прекалено твърд, сякаш Бренда упорито се мъчеше да не се разплаче.

— Вероятно е искала да предпази дъщеричката си от някаква опасност — предположи Майрън. — Или пък е искала да попречи на мъжа си да я търси.

Бренда се намръщи.

— И затова е взела всички пари и избягала с друг мъж? — попита тя учудено, поглеждайки към Уин. — Той дали наистина си вярва?

Уин вдигна ръце в безпомощен жест и кимна извинително.

Бренда отново се обърна към Майрън.

— Благодарна съм ти за това, което се опитваш да направиш, но така нещата остават необяснени. Майка ми избяга преди двайсет години. Двайсет години. И през цялото време не е могла да направи нещо повече от това да напише няколко писма и да звънне на леля ми? Не е открила начин да види собствената си дъщеря? Поне веднъж за двайсет години? През цялото това време не е успяла да се установи и да се върне за мен?

Бренда спря внезапно, сякаш бе останала без дъх. Притисна колене към гърдите си и се извърна настрани. Майрън погледна към Уин, който не проговори. Тишината ги притисна.

Най-после Уин рече:

— Достатъчно хипотези. Ще се обадя на Артър Брадфорд. Предполагам, че ще се види с нас още утре.

Уин излезе от стаята. Към някои хора човек можеше да се отнесе скептично или поне да се зачуди как може да са толкова сигурни, че един кандидат за губернатор ще се види с тях при подобно кратко предупреждение. Но това не се отнасяше за Уин.

Майрън погледна към Бренда, която не отвърна на погледа му. След няколко минути Уин се върна.

— Утре сутрин — съобщи той. — Десет часа.

— Къде?

— Имението „Брадфорд“. В Ливингстън.

Бренда се надигна.

— Ако сме приключили с тази тема, ще ви оставя сами — каза тя и погледна към Майрън. — За да обсъдите деловите си проблеми.

— Има още нещо — каза Уин.

— Какво?

— Въпросът за обезопасената къща.

Бренда спря и зачака.

Уин се облегна назад.

— Каня и теб и Майрън да останете тук, ако ви е удобно. Както виждате, има доста място. Може да използваш спалнята в края на коридора. Тя си има и собствена баня. Майрън ще бъде от другата страна на коридора. Ще получиш цялата охрана на „Дакота“, плюс нашата.

Уин хвърли поглед на Майрън, който се опита да прикрие изненадата си. Той често оставаше да преспи тук — дори държеше в апартамента на Уин малко дрехи и тоалетни принадлежности, но никога преди Уин не му беше отправял подобна покана. Обикновено Уин държеше много на личния си живот.

Бренда кимна и каза:

— Благодаря ти.

— Единственият потенциален проблем — каза Уин — е личният ми живот.

О-о!

— Може да водя тук смайващ брой дами по различни причини — продължи той. — Понякога повече от една. Понякога ги филмирам. Това притеснява ли те?

— Не — отговори Бренда. — Стига да мога и аз да правя същото с мъже.

Майрън се закашля.

Уин запази хладнокръвие.

— Разбира се. Държа камерата в онзи шкаф.

Бренда погледна към шкафа и кимна.

— Имаш ли триножник? — попита тя.

Уин отвори уста, затвори я и поклати глава.

— Прекалено е лесно — отговори той.

— Хитрец — усмихна се Бренда. — Лека нощ, момчета.

Когато Бренда ги остави, Уин погледна към Майрън.

— Вече можеш да си затвориш устата — съобщи му той.

Уин си сипа чаша коняк.

— Е, какъв делови проблем искаш да обсъдим? — попита той.

— Става дума за Есперанца — отговори Майрън. — Иска партньорство.

— Да, знам.

— Тя ли ти каза?

Уин залюля питието в чашата.

— Посъветва се с мен. Най-вече относно това как да го направи. За правните проблеми по подобна промяна.

— И въобще не си ми казал?

Уин не отговори, тъй като отговорът беше очевиден, а той мразеше да изказва очевидното.

— Искаш ли едно „Ю-Ху“? — попита той.

Майрън поклати глава.

— Истината е, че не знам какво да правя.

— Да, знам. Протакаш нещата.

— Тя ли ти каза?

Уин го погледна.

— Познаваш я по-добре.

Майрън кимна. Наистина я познаваше добре.

— Слушай, тя е моя приятелка…

— Поправка — прекъсна го Уин. — Тя е най-добрата ти приятелка. Може би дори по-добра от мен. Но засега трябва да го забравиш. Тя е просто служителка — може да е страхотна, но приятелството ви трябва да е без значение при взимането на това решение. Така ще е по-добре и за двама ви.

Майрън кимна.

— Да, прав си. Забрави, че го казах. А разбирам и самата нея. Есперанца е с мен от самото начало. Винаги е работила усърдно. А сега завърши и право.

— Но?

— Но партньорство? С удоволствие бих я повишил, сега й предоставям и неин собствен кабинет, възлагам й повече отговорности, дори съм разработил и план за поделяне на печалбата. Но тя не иска да приеме това. Иска да стане партньор.

— Каза ли ти защо?

— Да — отговори Майрън.

— И?

— Не иска да работи за никого. Съвсем просто. Дори не и за мен. Баща й работил скапана работа за какви ли не боклуци през целия си живот. Майка й чистила къщите на други хора. А Есперанца се заклела, че един ден ще работи за себе си.

— Разбирам — каза Уин.

— Аз също, а и й съчувствам. Кой не би го направил? Но родителите й са работили за разни кретени. Забрави приятелството ни. Забрави факта, че обичам Есперанца като сестра. Просто аз съм добър шеф. Справедлив. Дори тя трябва да го признае.

Уин отпи солидна глътка.

— Очевидно това не е достатъчно за нея — прецени той.

— И какво би следвало да направя аз? Да се предам? Бизнес партньорствата между приятели или членове на семейството никога не вършат работа. Никога. Съвсем просто е. Парите развалят всяко приятелство. Ние с теб се трудим усърдно да поддържаме бизнеса си свързан, но всеки си има отделен. Затова се справяме толкова добре. Преследваме сходни цели, но това е всичко. Няма парична връзка. Знам много добри приятелства, а и бизнеси, които бяха унищожени от подобни връзки. Баща ми и брат му още не си говорят заради бившето си бизнес партньорство. Не искам това да се случи и с нас.

— Сподели ли това с Есперанца? — попита Уин.

Майрън поклати глава.

— Не, но тя ми даде една седмица да взема решение. После щяла да напусне.

— Трудна работа — каза Уин.

— Някакви идеи? — попита Майрън.

— Нито една — отвърна Уин, като наклони глава и се усмихна.

— Какво?

— Спорът ви — каза Уин. — Намирам го за доста ироничен.

— Защо?

— Вярваш в брака, семейството, моногамията и всички онези глупости, нали?

— Е, и?

— Вярваш в отглеждането на деца, белите дървени огради, баскетболния кош на вратата на гаража, уроците по танци, въобще цялата сцена от предградията.

— И отново ще те попитам — какво от това?

Уин разпери ръце.

— Аз пък съм готов да споря, че бракът и другите подобни неща никога не се оказват такива, каквито трябва да са. Неизбежно водят до развод, разбити илюзии или поне мечтите умират и настъпва горчивина и разочарование. Мога също като теб да посоча собственото си семейство за пример.

— Не е същото, Уин.

— О, признавам. Но истината е, че всички ние взимаме фактите и ги разглеждаме в светлината на собствения си опит. Ти си водил чудесен семеен живот, следователно вярваш в него. Аз пък съм точно обратното. Само съдбата би могла да промени положението ни.

Майрън направи гримаса.

— Това трябва ли да помогне? — запита той.

— Не, по дяволите — отговори Уин. — Но обичам философските размисли.

Уин взе дистанционното и пусна телевизора. Вървеше сериалът на Мери Тайлър Мур. Двамата приятели взеха по един сандвич и се настаниха удобно пред телевизора.

Уин отпи нова глътка, която зачерви бузите му.

— Може би Лу Грант ще има подходящ отговор за теб — каза той.

Той обаче нямаше. Майрън си представи какво би могло да се случи, ако той се отнасяше с Есперанца по начина, по който Лу се отнасяше с Мери. Ако Есперанца беше в добро настроение, вероятно само щеше да го оскубе, но така, че да заприлича на кубе.

Настъпи време за лягане. На път към стаята си Майрън реши да провери как е Бренда. Тя седеше в поза „лотос“ на старинното легло в стил Кралица-не-знам-коя-си. Пред нея беше отворен огромен учебник. Беше абсолютно съсредоточена и за момент Майрън се загледа в нея с интерес. На лицето й бе изписано вдъхновението, което Майрън беше забелязал на игрището. Бренда носеше фланелена пижама, кожата й беше още влажна от душа, а около косата й бе увита кърпа.

Бренда го усети и погледна към него. Когато му се усмихна, той усети как стомахът му се преобръща.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита Майрън.

— Не, благодаря — отговори тя. — Решихте ли деловия си проблем?

— Не.

— Не исках да подслушвам преди.

— Не се тревожи.

— Наистина мисля онова, което казах по-рано. Бих искала да си мой агент.

— Радвам се.

— Ще подготвиш ли документите?

Майрън кимна.

— Лека нощ, Майрън.

— Лека нощ, Бренда.

Тя сведе очи надолу и обърна страницата. Майрън я погледа още няколко секунди, после си легна.

Глава дванадесета

Отидоха до имението на семейство Брадфорд с ягуара на Уин, защото, както самият той обясни, „хора като Брадфорд не се возят във форд“. Нито пък Уин.

Той остави Бренда на тренировката и се отправи по шосе 80 към авеню „Пасаик“, където най-после бяха завършили разширяването, започнало още когато Майрън бе в гимназията. Накрая се озова на магистралата „Айзенхауер“, красив път с четири ленти, който продължаваше около осем километра. Ах, Ню Джърси.

Пазач с огромни уши ги посрещна на портата на „ферма Брадфорд“, както гласеше надписът отпред. Чудесно. Повечето ферми са известни с отрупаните си с електроника огради и двайсет и четири часовата охрана. Фермерите не биха искали някой да нахлуе сред морковите и царевицата им.

Уин се наведе през прозореца, усмихна се снизходително на пазача и бързо му махнаха, че може да влезе. Докато се придвижваха напред, странно чувство завладя Майрън. Колко пъти бе минавал покрай портата в детските си години, опитвайки се да надникне през гъстите храсти, за да зърне по-зелената трева, измисляйки си истории за луксозния, пълен с приключения живот по тези идеално поддържани земи.

Разбира се, знаеше добре как стоят нещата. В сравнение със семейното имение на Уин — „Локууд Менър“ — тази ферма приличаше на копторите покрай железопътната линия. Майрън бе виждал как живеят супербогатите. Наистина красиво, но това не означаваше щастливо. Уау. Страхотна мисъл. Може би следващия път щеше да стигне до извода, че парите не могат да купят щастие. Майрън Мислителят.

Спокойно разхождащи се крави и овце поддържаха илюзията за ферма. Вероятно заради носталгията или пък заради намаляване на данъците. Майрън не беше сигурен заради кое от двете, но имаше подозрения.

Спряха до бяла фермерска къща, която бе понесла повече подновявания от застаряваща филмова звезда. Стар негър, издокаран с фрак като типичен английски иконом, отвори вратата. Кимна им и помоли да го последват. В коридора стояха двама каяци, облечени като хора от тайните служби. Майрън погледна към Уин, който му кимна. Не бяха от тайните служби. Обикновени хулигани. По-едрият им се усмихна, сякаш му приличаха на наденички за коктейл, отправили се към кухнята. Един огромен. Един кльощав. Майрън си припомни как Мейбъл Едуардс бе описала нападателите си. Нямаше за какво да се захване, ако не можеше да провери татуировката, но си заслужаваше да го има предвид.

Икономът ги въведе в библиотеката. Отрупаните с книги стени се издигаха три етажа нагоре, покрити от стъклен купол, през който влизаше дневна светлина. Стаята вероятно беше преобразен силоз или поне изглеждаше така. Трудно беше да си сигурен. Книгите бяха с кожени подвързии, подредени по серии, но недокосвани. В стаята доминираше махагонът. Картини, изобразяващи старинни кораби, висяха по стените. В средата на залата се намираше старинен глобус, подобен на онзи в кабинета на Уин. Майрън реши, че богатите обичат глобусите. Вероятно това бе свързано с факта, че бяха скъпи и напълно безполезни.

Креслата и канапетата бяха кожени със златни копчета. Лампите бяха от „Тифани“. На масичката за кафе до бюста на Шекспир лежеше стратегически отворена книга. Рекс Харисън, издокаран в кабинетна пижама, не седеше в ъгъла, но сцената изглеждаше подходяща за него.

Внезапно една врата от другата страна на стаята — всъщност шкаф за книги — се завъртя и отвори. Майрън почти очакваше Брюс Уейн и Дик Грейсън да влязат в стаята, викайки Алфред, да съборят бюста на Шекспир, за да се покаже скритият бутон. Вместо тях обаче се появи Артър Брадфорд, следван от брат си — Чанс. Артър беше много висок, вероятно метър деветдесет и пет, и леко прегърбен, както повечето високи хора над петдесет години. Беше плешив, а малкото останала му коса бе подстригана късо. Чанс беше под метър и осемдесет, с вълниста кестенява коса и вида на хубаво момче, който правеше възрастта му невъзможна за отгатване, макар Майрън да знаеше от вестниците, че е на четиридесет и девет, три години по-млад от Артър.

Играейки ролята на идеалния политик, Артър се понесе към тях с фалшива усмивка и ръка, протегната по такъв начин, сякаш бе готов да се ръкува или да покаже, че се надява да докосне не само плътта на човека срещу него.

— Уиндзор! — възкликна Артър Брадфорд, разтърсвайки ръката на Уин така, сякаш бе чакал този момент цял живот. — Радвам се да те видя.

Чанс се отправи към Майрън с вида на човек, отишъл на двойна среща, който открива, че за него е предназначено грозното момиче, но е свикнал с това.

Уин се усмихна леко.

— Познавате ли Майрън Болитар? — попита той.

Братята размениха партньорите си за здрависване с лекотата на опитни професионални танцьори. Когато човек се ръкуваше с Артър Брадфорд, му се струваше, че се здрависва със стара бейзболна ръкавица. Отблизо Майрън забеляза, че Артър е с тежки кости, едри черти и доста червено лице. Селско момче въпреки костюма и маникюра.

— Никога не сме се срещали — каза Артър с широка усмивка, — но всички в Ливингстън, дори в цялото Ню Джърси, познават Майрън Болитар.

Майрън изкриви лице, но се сдържа да не запърха с клепачи.

— Наблюдавам мачовете ти още откакто беше в гимназията — продължи Артър с престорено оживление. — Голям почитател съм ти.

Майрън кимна в съгласие, макар да знаеше, че Брадфорд никога не е стъпвал в училищния салон. Политик, който украсява истината. Ама че шок.

— Моля, господа, седнете.

Всички се настаниха по кожените мебели. Артър Брадфорд предложи кафе. Всички приеха. Латиноамериканска прислужница отвори вратата. Артър Брадфорд се обърна към нея и каза:

— Cafe, рог favor.

Още един полиглот.

Уин и Майрън седяха на канапето. Братята — срещу тях в еднакви кресла с високи облегалки. Кафето бе докарано в стаята на нещо, което можеше да послужи и като каляска за бал в двореца. Сипаха кафето и добавиха мляко и захар. После Артър Брадфорд лично поднесе чашите на Майрън и Уин. Обикновен човек. Човек от народа.

Всички се облегнаха назад. Прислужницата се изнесе от стаята. Майрън вдигна чашата към устата си. Проблемът с новото пристрастяване на Майрън към кафето бе, че пиеше само истинско еспресо, напитката на ценителите, която можеше да разяде и пътна настилка. Домашното кафе внезапно му заприлича на нещо, изсмукано от канала в горещ следобед. И това идваше от човек, който не бе в състояние да направи разлика между отлежало мерло и обикновено вино. Но когато отпи от фината порцеланова чаша… е, богатите знаят кое е хубаво. Питието беше истинска амброзия.

Артър Брадфорд остави на масата чашата и чинийката. Наведе се напред, стиснал леко ръце.

— Първо, позволете ми да ви кажа колко се радвам да ви видя тук днес. Подкрепата ви означава много за мен.

Брадфорд се обърна към Уин, чието лице беше абсолютно безизразно и много търпеливо.

— Научих, че „Лок-Хорн Секюрити“ иска да разшири дейността си и да открие нов офис в област Берген — продължи Брадфорд. — Ако мога да помогна по някакъв начин, Уиндзор, моля те, кажи ми.

Уин кимна с безразличие.

— И ако има някакви държавни ценни книжа, от които „Лок-Хорн Секюрити“ се интересува, отново съм на ваше разположение.

Артър Брадфорд седеше наведен напред с нетърпелив вид, сякаш чакаше да го почешат зад ушите. Уин го възнагради с още едно безразлично кимване. Добро куче. На Брадфорд явно не му отне много време, за да започне с опитите за подкуп. Той се изкашля и се обърна към Майрън:

— Майрън, чух, че притежаваш агенция за спортно представителство.

Майрън се опита да имитира кимването на Уин, но прекали. Липсваше му достатъчно финес. Сигурно беше нещо в гените.

— Ако има нещо, с което да ти помогна, не се колебай, а казвай — предложи Брадфорд.

— Мога ли да спя в спалнята на Линкълн? — попита Майрън.

Братята замръзнаха за момент, спогледаха се, после избухнаха в смях. Смехът им беше не по-истински от косата на телевизионен проповедник. Уин хвърли поглед към Майрън, който казваше: „Давай нататък“.

— Всъщност, господин Брадфорд…

Все още смеейки се, Брадфорд протегна ръка с размера на възглавница и каза:

— Моля те, Майрън, наричай ме Артър.

— Добре, Артър. Има нещо, което можеш да направиш за нас.

Смехът на Артър и Чанс замря като песен по радиото. Лицата им се сковаха. Време за игра. И двамата се наклониха напред, сигнализирайки един на друг, а и на околните, че ще изслушат проблема на Майрън с четири от най-внимателните уши на света.

— Помните ли една жена на име Анита Слотър? — попита Майрън.

Бяха добри. Грижливо възпитани политици, но телата им леко подскочиха нагоре, сякаш ги бяха докоснали с електрическа палка. Съвзеха се доста бързо и се престориха, че се опитват да си спомнят, но нямаше съмнение. Майрън бе докоснал оголен нерв.

— Не си спомням това име — каза Артър с изкривено лице, като че ли за мисленето бе употребил не по-малко усилия, отколкото за едно раждане. — Чанс?

— Не ми звучи непознато, но… — каза Чанс и поклати глава.

Не звучи непознато. Политиците наистина знаеха как да се изказват.

— Анита Слотър е работила тук — каза Майрън. — Преди двайсет години. Била е камериерка.

Отново дълбокото замисляне. Ако Роден беше тук, щеше да извае бронзови скулптури за тези типове. Чанс не сваляше очи от брат си, чакайки някакъв намек от негова страна. Артър Брадфорд задържа позата още няколко секунди, после внезапно щракна с пръсти.

— Разбира се — каза той. — Анита. Чанс, не може да не си спомниш Анита.

— Да, разбира се — обади се Чанс. — Но май никога не съм знаел фамилията й.

И двамата вече се усмихваха като водещи на сутрешно предаване.

— Колко време работи тя за вас? — попита Майрън.

— О, не знам — отговори Артър. — Година или две, предполагам. Всъщност не помня. Ние с Чанс не отговаряхме за домашните помощници. Това беше работа на майка ни.

Правдоподобно отрицание. Интересно.

— Помните ли защо напусна работата си тук?

Усмивката на Артър Брадфорд остана като залепена на лицето му, но нещо ставаше с очите му. Зениците се разшириха и за момент изглеждаше, като че ли му е трудно да се съсредоточи. Обърна се към Чанс. И двамата вече имаха несигурен вид. Очевидно не знаеха как да се справят с директността на Майрън. Не искаха да отговорят, но и не искаха да изгубят потенциално огромната подкрепа на „Лок-Хорн Секюрити“.

Артър реши да отговори.

— Не, не помня — каза той. — А ти, Чанс?

Чанс разпери ръце и им се ухили с момчешката си усмивка.

— Толкова много хора са работили за нас — поясни той.

После се обърна към Уин, сякаш за да каже: „Знаеш как е“.

Но както обикновено, очите на Уин не предложиха никаква утеха.

— Тя ли напусна, или вие я уволнихте?

— О, съмнявам се, че е била уволнена — бързо каза Артър. — Майка ми се отнасяше много добре с прислугата. Рядко уволняваше някого. Не й беше в природата.

Човекът със сигурност беше добър политик. Отговорът можеше и да е верен, и да не е верен, което не беше особено важно за Артър Брадфорд, но уволнението на бедна черна прислужница нямаше да изглежда добре пред медиите. Добрият политик незабавно вижда подобни неща и премисля отговора си за секунди. Истината и реалността винаги отстъпваха пред боговете на здравия разум и пресметливостта.

Майрън продължи да го притиска.

— Според нейното семейство Анита Слотър е работила тук до деня, когато изчезнала.

И двамата бяха прекалено хитри, за да налапат въдицата и да кажат: „Изчезнала?“, но Майрън все пак реши да изчака. Хората мразят мълчанието и често го нарушават, правейки погрешен ход. Това беше стар полицейски номер: „Не проговаряй, а ги остави сами да си изкопаят гроба с обяснения“. При политиците резултатите винаги бяха интересни. Бяха достатъчно умни, за да знаят, че трябва да си държат устите затворени, но имаха генетично заложена неспособност да изпълнят това.

— Съжалявам — най-после каза Артър Брадфорд. — Както ви обясних по-рано, мама се разправяше с тези неща.

— Тогава май ще е по-добре да поговоря с нея — каза Майрън.

— Страхувам се, че мама не е добре. Тя е над осемдесетгодишна вече.

— Все пак бих искал да опитам.

— Страхувам се, че това няма да е възможно.

В гласа му се долови хладина.

— Разбирам — отвърна Майрън. — Знаете ли кой е Хорас Слотър?

— Не — отговори Артър. — Предполагам, че е роднина на Анита?

— Съпругът й — обясни Майрън и погледна към Чанс. — Ти познаваш ли го?

— Не си спомням — отговори Чанс.

Не си спомням. Все едно се намираше на подсъдимата скамейка и търсеше начин да се измъкне оттам.

— Според телефонната компания напоследък той доста често е звънял в предизборния ви щаб.

— Много хора звънят в щаба — обади се Артър и добави с лек смях. — Поне се надявам, че го правят.

Чанс също се захили. Големи веселяци бяха тия момчета от семейство Брадфорд.

— Да, вероятно е така — съгласи се Майрън и погледна към Уин, който му кимна.

И двамата се изправиха.

— Благодарим ви за времето, което ни отделихте — каза Уин. — Ще намерим изхода сами.

Двамата политици се опитаха да не изглеждат прекалено зашеметени. Накрая обаче Чанс не издържа.

— Какво, по дяволите, е това? — извика той.

Артър го накара да замълчи с поглед, надигна се, за да се сбогува с тях, но Майрън и Уин вече бяха до вратата.

Майрън се обърна и направи най-добрата си имитация на Коломбо.

— Странно — каза той.

— Кое? — нервно попита Артър Брадфорд.

— Това, че не помните Анита Слотър по-добре. Мислех си точно обратното.

Артър разпери ръце безпомощно.

— През изминалите години за нас са работили доста хора.

— Вярно е — съгласи се Майрън, — но колко от тях са намирали трупа на жена ви?

Двамата братя се вкамениха. Майрън реши да не чака повече. Дръпна вратата и последва Уин навън.

Глава тринадесета

Докато изкарваше ягуара през портата, Уин запита:

— Какво по-точно постигнахме току-що?

— Две неща — отговори Майрън. — Първо, исках да науча дали имат какво да крият. Сега вече знам, че е така.

— Основано на?

— Наглите им лъжи и желанието да избягат от въпросите.

— Те са политици — напомни му Уин. — Ще лъжат дори ако ги попиташ какво са яли на закуска.

— Не мислиш ли, че тук има нещо?

— Всъщност мисля — отговори Уин. — И кое е второто?

— Исках да ги попритесня.

Уин се усмихна. Идеята му хареса.

— Е, какво е следващото?

— Трябва да разследваме преждевременната смърт на Елизабет Брадфорд — отговори Майрън.

— Как?

— Тръгни по авеню „Саут Ливингстън“. Ще ти кажа накъде да завиеш.

* * *

Полицейският участък на Ливингстън се намираше до кметството срещу обществената библиотека и гимназията. Истински градски център. Майрън влезе и попита за полицай Франсин Нигли. Франсин беше завършила гимназията на отсрещната страна на улицата заедно с Майрън. Той се надяваше да извади късмет и да я хване в участъка.

Строг на вид сержант уведоми Майрън, че полицай Нигли отсъства в момента. След това добави, че преди малко се обадила в участъка и съобщила, че ще обядва в ресторанта за бърза закуска „Риц“.

Ресторант „Риц“ беше ужасно грозен. Старата тухлена сграда беше боядисана в морскозелено, а вратата — в яркорозово. Цветова схема, прекалено крещяща дори за карнавален кораб. Майрън мразеше това място. По времето на разцвета му, когато Майрън още учеше в гимназията, ресторантът представляваше непретенциозно местенце за хапване, наречено „Наследството“. Работеше двайсет и четири часа и собствениците, разбира се, бяха гърци. Посещаваше се от ученици, които купуваха хамбургери и пържени картофи след скучните петъчни или съботни вечери. Майрън и приятелите му обличаха униформените си сака, отиваха на няколко купона и накрая завършваха вечерта тук. Сега той се опита да си припомни какво беше правил на онези купони, но нищо особено не му дойде наум. В гимназията не пиеше никакъв алкохол, защото винаги му ставаше лошо от него, а що се отнася до наркотиците, беше повече от съзнателен. Та какво ли беше правил на онези събирания? Разбира се, спомняше си музиката. От колоните гърмяха „Супертрамп“, „Стийл Дан“ и братята Дуби, придавайки ново значение на старите култови парчета на „Блу Ойстър“ (Ей, брато, какво мислиш, че иска да каже Ерик с думите „Искам да го направя на дъщеря ти на пътя“?). Спомняше си още, че понякога си намираше по някое момиче, а после се избягваха един друг до края на ученическия си живот. Общо взето, това беше. Човек отиваше на купон, защото се страхуваше, че иначе може да пропусне нещо. Но никога нищо не се случваше. В момента всичко това му приличаше на монотонна сива мъгла.

Онова, което си спомняше и предполагаше, че винаги ще си спомня, бе, как се прибира късно у дома и намира баща си заспал в креслото. Независимо колко беше часът. Два или три през нощта. Майрън нямаше вечерен час. Родителите му му имаха доверие. Но баща му будуваше всяка петъчна или съботна вечер, чакаше го в креслото и се тревожеше за него, а когато чуеше ключа на Майрън в ключалката, се правеше на заспал. Майрън беше сигурен, че баща му се преструва. Баща му пък знаеше, че Майрън го е усетил, но продължаваше да изпълнява номера си.

Уин го сръга с лакът и го върна към действителността.

— Ще влизаш ли, или само ще си стоим тук и ще се възхищаваме на този паметник на грозотата? — попита той.

— Навремето посещавах това заведение с приятелите си — обясни Майрън. — Бяхме още в гимназията.

Уин погледна към ресторанта, после към Майрън.

— Май не сте били съвсем нормални — отсъди той.

Уин остана в колата. Майрън откри Франсин Нигли на бара. Седна на високото столче до нея и потисна желанието си да се завърти.

— Тази полицейска униформа — каза Майрън, като подсвирна леко — възбужда страхотно.

Франсин Нигли едва вдигна поглед от хамбургера си.

— Най-доброто й качество е, че мога да я използвам за стриптийз по ергенските купони.

— Да, така спестяваш доста пари за специални тоалети.

— Точно така.

Франсин отхапа от хамбургера, който беше толкова суров, че сигурно бе готов да изпищи.

— Гледай ти — каза тя. — Местният герой се появява на обществено място.

— Моля те, не се вълнувай — отвърна Майрън.

— Хубаво е, че съм тук. Ако жените се развилнеят, ще ги застрелям заради теб — захили се тя и избърса мазните си ръце. — Чух, че си се изнесъл от града — добави Франсин.

— Вярно е.

— Тук напоследък става точно обратното — съобщи Франсин, взимайки си нова салфетка. — В повечето градове чуваш как хората искат да пораснат и да се изнесат оттам. Но не и тук. Всичко живо се връща в Ливингстън и започва да се грижи за собственото си семейство. Помниш ли Сантола? Върна се. Три деца. А Фреди? Живее в старата къща на семейство Уайнбърг. Две хлапета. Джордан живее до „Свети Фил“. Ремонтирал е някаква вехтория. Три дечица, всичките момичета. Кълна се, половината ни клас се изпожени и се върна тук.

— Ами вие с Джин Делука? — попита Майрън усмихнато.

Франсин се изсмя.

— Заритах го още през първата година в колежа. Господи, ние бяхме невероятна двойка, нали?

Джин и Франсин бяха прочутата двойка на випуска. Прекарваха обедната почивка, седнали до някоя маса в трапезарията, където се целуваха страстно, докато ядяха. И двамата носеха шини.

— Да, наистина невероятна — съгласи се Майрън.

Франсин отново отхапа от сандвича.

— Е, искаш ли да си поръчаш нещо мазно и гнусно? — попита тя. — Да си припомниш какво беше?

— Стига да имах повече време — отговори Майрън.

— Всички казват така. Е, какво мога да направя за теб, Майрън?

— Помниш ли онази смърт в имението на Брадфорд? Още когато бяхме ученици?

Франсин отдръпна хамбургера от устата си.

— Слабо — отговори тя.

— Кой от отдела се е занимавал с нея?

Тя преглътна.

— Детектив Уикнър.

Майрън го помнеше. Винаги ходеше с огледални очила. Участваше активно в организирането на детските бейзболни мачове. Прекалено много се тревожеше дали отборът му ще изгуби, или спечели. Мразеше хлапетата, когато израстваха и спираха да го обожават. Умираше от кеф да глобява млади шофьори за превишена скорост. Но Майрън винаги го беше харесвал. Стар американец. Надежден като добър комплект с инструменти.

— Все още ли е в полицията? — попита Майрън.

Франсин поклати глава.

— Пенсионира се. Премести се в някаква хижа в северната част на щата. Но все още идва често в града. Мотае се по игрищата и се ръкува с всички наред. Кръстиха една от базите на негово име. Имаше голяма церемония.

— Съжалявам, че съм я пропуснал — каза Майрън. — Дали досието по онзи случай е все още в участъка?

— Колко отдавна е станало това? — попита Франсин.

— Преди двайсет години.

Тя го погледна любопитно. Косата й беше по-къса, отколкото в училище и шините бяха изчезнали, но иначе си беше съвсем същата.

— Може би досието е в мазето — каза тя. — Защо?

— Имам нужда от него.

— Просто ей така, а?

Той кимна.

— Сериозно ли говориш?

— Да.

— И искаш да ти го дам?

— Да.

Франсин избърса ръцете си.

— Семейство Брадфорд имат доста голяма власт тук — отбеляза тя.

— Знам го доста добре.

— Искаш да го изложиш ли? Защото се кандидатира за губернатор?

— Не.

— И сигурно имаш сериозна причина да искаш досието?

— Да.

— Трябва да ми кажеш каква е, Майрън.

— Не. Не трябва.

— Поне някакъв намек?

— Искам да се уверя, че е било нещастен случай.

Франсин го изгледа сериозно.

— Разполагаш ли с нещо, което да те навежда на други мисли?

Майрън поклати глава отрицателно.

— Просто подозрение.

Франсин Нигли взе един пържен картоф и го огледа внимателно.

— А ако намериш нещо, ще ми кажеш веднага, нали? Няма да го съобщиш първо на пресата. Дори не и на момчетата от бюрото. А само на мен.

— Съгласен съм — каза Майрън.

Тя сви рамене.

— Добре. Ще го потърся.

Майрън й подаде визитната си картичка.

— Радвам се да те видя отново, Франсин.

— И аз — отговори тя, след като погълна поредната хапка. — Хей, ходиш ли с някоя?

— Да — отговори Майрън. — А ти?

— Не — отговори Франсин. — Но след като ми спомена за това, ми се струва, че Джин ми липсва.

Глава четиринадесета

Майрън се върна в ягуара. Уин запали двигателя и потегли.

— Планът ти за Брадфорд — каза Уин. — Имаше предвид да го подтикнеш към действия, нали?

— Точно така.

— Поздравления тогава. Двамата джентълмени от коридора на Брадфорд минаха оттук, докато ти беше в ресторанта.

— Някаква следа от тях в момента?

Уин поклати глава.

— Вероятно са покрили края на пътя. Някой ще ни поеме оттам. Искаш ли да си поиграем?

Майрън се замисли за момент.

— Не искам да узнаят, че сме ги усетили. Остави ги да ни проследят.

— Добре. Накъде, мъдрецо?

Майрън погледна часовника си.

— Какъв е графикът ти? — попита той.

— Трябва да се върна в офиса към два.

— Можеш ли да ме оставиш на тренировката на Бренда? Ще си намеря транспорт за обратния път.

Уин кимна.

— Живея, за да шофирам — отвърна той.

Поеха по шосе 280 към отбивката за Ню Джърси. Уин пусна радиото. Сериозен глас строго предупреди слушателите да не си купуват матраци по телефона, а да посетят магазин „Сън“ и да се консултират с експертите по матраци. Експерти по матраци. Майрън се зачуди дали в университета имаше такава специалност.

— Въоръжен ли си? — попита Уин.

— Оставих си пистолета в колата.

— Отвори жабката.

Майрън го направи. Вътре имаше три пистолета и няколко кутии с патрони. Той се намръщи.

— Да не започваш война с някого? — попита Майрън.

— Господи, каква умна забележка — каза Уин и посочи към единия пистолет. — Вземи тридесет и осми калибър. Зареден е. Под седалката има кобур.

Майрън се престори, че изпълнява нареждането му с неохота, но истината бе, че трябваше да носи оръжие още от самото начало.

— Осъзнаваш, разбира се, че ФМ няма да се откаже, нали? — каза Уин.

— Да, знам.

— Трябва да го убием. Нямаме избор.

— Да убием сина на Франк Ейк? Дори ти не можеш да оцелееш след подобен удар.

Уин се усмихна леко.

— Това предизвикателство ли е? — запита той.

— Не — бързо отговори Майрън. — Просто засега не прави нищо. Моля те. Все ще измисля нещо.

Уин сви рамене.

Платиха таксата за магистралата и продължиха напред. В далечината Майрън видя спортния комплекс „Медоуландс“. Гигантският стадион се издигаше над огромните блата на Ийст Ръдърфорд, Ню Джърси. Майрън се загледа в него за момент и притихна, припомняйки си последния си опит да се върне в професионалния баскетбол. Не се получи, но Майрън вече бе превъзмогнал тъгата си. Бяха го лишили от любимата игра, но той беше приел истината и успя да свикне с нея. Беше оставил всичко зад себе си и бе продължил напред. Какво от това, че непрестанно мислеше за играта?

— Порових се малко — каза Уин — и научих някои неща. Когато младият ФМ бил в Принстън, един професор по геология го обвинил, че преписва на изпита.

— И?

— На-на-на-на. На-на-на-на. Хей-хей-хей. Гууд бай.

Майрън се вторачи в него невярващо.

— Шегуваш се, нали? — запита той.

— Не намерили трупа — каза Уин. — Само езика му. Бил изпратен на друг професор, който смятал да предяви същите обвинения.

Майрън усети някаква буца в гърлото си.

— Може да го е направил Франк, а не ФМ — каза той.

Уин поклати глава.

— Франк е смахнат, но не си хаби патроните излишно. Ако той беше свършил работата, щеше да използва няколко цветисти заплахи, подсилени с добре изчислени удари. Но този вид убийства не са в стила му.

Майрън се замисли.

— Вероятно трябва да поговорим с Херман или Франк — предложи той. — Да го разкарат от гърба ни.

Уин сви рамене.

— По-лесно е да го убием — отвърна той.

— Моля те, не го прави.

Поредното свиване на рамене. Продължиха напред. Уин пое по отбивката за авеню „Гранд“. Вдясно се намираше огромен комплекс от еднофамилни къщи. През осемдесетте години приблизително два милиарда подобни комплекса бяха покрили Ню Джърси. Този специално приличаше на изоставен лунапарк или на квартал от „Полтъргайст“.

— Не искам да прозвучи мелодраматично — каза Майрън, — но ако ФМ успее да ме очисти…

— Ще прекарам няколко забавни седмици, разпръсвайки парчета от гениталиите му из Нова Англия — прекъсна го Уин. — А после вероятно ще го убия.

Майрън се усмихна.

— Защо пък Нова Англия? — попита той.

— Харесвам Нова Англия — отговори Уин, а после добави: — А и в Ню Йорк ще се чувствам самотен без теб.

Уин натисна копчето на уредбата и следващият диск се съживи. Музиката от „Наем“. Прекрасната Мими молеше Роджър да запали свещта й. Чудесно. Майрън погледна приятеля си. Уин не проговори повече. За повечето хора Уин изглеждаше не по-сантиментален от железен шкаф. Но всъщност той просто обичаше твърде малко хора. С неколцината избрани той беше учудващо открит и искрен. Подобно на смъртоносните си ръце, Уин удряше силно и надълбоко, а после се отдръпваше, готов да се изплъзне.

— Хорас Слотър е имал само две кредитни карти — каза Майрън. — Можеш ли да ги провериш?

— А дебитна карта?

— Само на „Виза“-та му.

Уин кимна и взе номерата на картите. Остави Майрън пред гимназията „Ингълуд“. „Делфините“ тренираха усилено. Една от състезателките дриблира на зигзаг към коша, но защитничката се сниши и успя да я спре. Добра игра. Адски изморително, но нямаше по-приятно нещо на света.

На скамейките сега седяха около десетина човека. Майрън се настани на първия ред. След секунди треньорката се понесе към него. Беше набита, с късо подстригана черна коса и фланела с емблемата на „Делфините“ на гърдите, сив анцуг, баскетболни маратонки „Найк“, а на гърдите й висеше свирка.

— Ти ли си Болитар? — излая тя.

Гърбът й изглеждаше направен от желязо, а лицето й — безизразно като на пътен полицай.

— Да — отговори Майрън.

— Казвам се Подиш. Джейн Подиш.

Жената говореше като старшина. Тя сложи ръце зад гърба си и се залюля на пети.

— Гледах те как играеш, Болитар. Беше страхотен.

— Благодаря ви — отвърна Майрън, като едва не добави и едно „сър“.

— Играеш ли още?

— Само любителски.

— Добре. Едно от момичетата си изкълчи крака. Имаме нужда някой да я замести за тренировката.

— Моля?

— Имаме девет играчи, Болитар. Девет. Имаме нужда от десети. В съблекалнята има много екипи. И маратонки. Иди се преоблечи.

Това не звучеше като молба.

— Трябва ми наколенка — каза Майрън.

— И това имаме, Болитар. Всичко имаме. Помощникът ми ще те превърже идеално. Хайде, човече, давай.

Тя плесна с ръце, обърна му гръб и се отдалечи. Майрън остана неподвижен за секунда. Страхотно. Точно от това се нуждаеше.

Подиш наду свирката достатъчно силно, за да повреди някой от вътрешните си органи. Играчите се заковаха на място.

— Стреляйте няколко пъти. После десет минути почивка — каза тя. — И накрая сериозна игра.

Състезателките се понесоха напред. Бренда изтича към Майрън.

— Къде отиваш? — попита тя.

— Трябва да се преоблека — отговори той.

Бренда потисна смеха си.

— Какво? — попита Майрън.

— В съблекалнята има само жълти шорти от ликра — отговори Бренда.

Майрън поклати глава.

— Тогава някой трябва да я предупреди.

— Кого?

— Треньорката ти. Ако сложа тесни жълти шорти, никой няма да може да се съсредоточи върху баскетбола.

Бренда се засмя.

— Ще се опитам да се държа професионално — обеща тя. — Но ако ми отнемеш топката, може да реша да те ощипя по задника.

— Не съм играчка, предназначена за забавленията ти — възмути се Майрън.

— Лошо — ухили се Бренда и го последва към съблекалнята. — Онзи адвокат, който е писал на баща ми — каза тя. — Томас Кинкейд.

— Да?

— Спомних си къде съм чувала името му преди. Първата ми стипендия. Бях на дванайсет години. Той се занимаваше със стипендията ми.

— Какво искаш да кажеш с това „занимаваше се“?

— Подписваше чековете ми.

Майрън се закова на място.

— Получавала си чекове?

— Да. Стипендията покриваше всичко. Образование, квартира, учебници. Записвах разноските, а Кинкейд подписваше чековете.

— Как се казваше стипендията?

— Не помня. „Достъпно образование“ или нещо подобно.

— И колко дълго отговаряше за нея Кинкейд?

— През всичките ми години в гимназията. После получих стипендия в колежа за спортисти, така че баскетболът плати всичко.

— Ами медицинският факултет?

— Получих друга стипендия.

— При същите условия?

— Това е друга стипендия, ако това имаш предвид.

— Същите неща ли плаща? Образование, квартира и всичко останало?

— Да.

— Пак ли е ръководена от адвокат?

Бренда кимна.

— Помниш ли името му?

— Да — отговори тя. — Рик Питърсън. Работи в Роузланд.

Майрън се замисли. Нещо изщрака в главата му.

— Какво? — попита Бренда.

— Направи ми една услуга — помоли я той. — Трябва да звънна един-два телефона. Можеш ли да се извиниш на треньорката заради мен?

Бренда сви рамене.

— Ще опитам — обеща тя.

След секунда го остави сам. Съблекалнята беше огромна. За екипировката отговаряше някакъв осемдесетгодишен старец, който попита Майрън за размерите му. Две минути по-късно старецът се върна и подаде на Майрън купчина дрехи. Лилава фланелка, черни чорапи със сини райета, бял бандаж, зелени маратонки и, разбира се, жълти шорти от ликра.

Майрън се намръщи.

— Струва ми се, че си пропуснал един цвят — каза той.

Старецът се ухили.

— Мога да ти дам червен спортен сутиен, ако искаш — предложи той.

Майрън се замисли за момент, но реши да откаже.

Нахлузи чорапите и фланелката. Обуването на шортите напомняше за обличането на неопрен. Всичко прилепваше по тялото. Всъщност усещането не беше неприятно. Майрън грабна мобифона си и забърза към стаята на помощника. На път към нея мина покрай високо огледало. Спря поглед върху отражението си и реши, че прилича на кутия пастели, оставени прекалено дълго на слънце. После се отпусна на пейката и набра номера на офиса. Есперанца вдигна телефона.

— Спортно представителство МБ — каза тя.

— Къде е Синди? — попита Майрън.

— На обед.

Образът на Годзила, поглъщаща жителите на Токио, проблесна пред очите на Майрън.

— И не обича да я наричат само Синди — добави Есперанца. — А Голямата Синди.

— Прости липсата ми на чувствителност — каза Майрън. — Пред теб ли е списъкът с телефонните разговори на Хорас Слотър?

— Да.

— Да виждаш обаждания до един адвокат на име Рик Питърсън?

Паузата беше съвсем кратка.

— Страхотен детектив си — отвърна Есперанца. — Има пет обаждания.

Колелцата в главата на Майрън се завъртяха. Това никога не беше добър знак.

— Някакви други съобщения?

— Две обаждания от вещицата.

— Моля те, не я наричай така — каза Майрън.

Всъщност „вещица“ звучеше по-меко от обичайното определение на Есперанца за Джесика, което беше „кучка“. Напоследък Майрън се надяваше, че между тях двете се е получила известна търпимост — Джесика бе поканила Есперанца на обед, но сега осъзна, че нищо по-дребно от ядрен взрив нямаше да затопли отношенията им. Някои смятаха, че става дума за ревност. Не беше така. Преди пет години Джесика бе наранила Майрън. Есперанца бе станала свидетел на това. Беше наблюдавала отблизо съсипания Майрън.

Някои хора не забравят омразата си към някого. Есперанца я прегръщаше и привързваше около себе си, вероятно използвайки цимент и лепила, за да я запази завинаги.

— Защо въобще звъни тук? — попита Есперанца. — Не знае ли номера на мобифона ти?

— Използва го само за спешни случаи.

Есперанца издаде звук, сякаш се давеше с лъжица супа.

— Вие двамата имате такива зрели отношения — презрително рече тя.

— Може ли да получа съобщението все пак? — запита Майрън.

— Иска да й се обадиш. В хотел „Бевърли Уилшър“. Стая шестстотин и осемнадесета. Сигурно е в апартамента за кучки.

Толкова за затоплените отношения. Есперанца му прочете номера на хотела и Майрън го записа.

— Нещо друго? — запита той.

— Майка ти се обади. Не забравяй, че те чакат довечера. Баща ти ще прави скара. Ще присъстват купчина лели и чичовци.

— Добре, благодаря. Ще се видим следобед.

— Нямам търпение — отвърна Есперанца и затвори телефона.

Майрън се облегна назад. Джесика бе звъняла два пъти. Хм.

Помощникът му хвърли наколенка. Майрън я привърза около крака си и я затегна. После се зачуди дали веднага да се обади на Джесика и реши, че има достатъчно време. Облегнат назад върху дунапренената възглавница, той набра номера на „Бевърли Уилшър“ и поиска да го свържат със стаята на Джесика. Тя вдигна веднага, сякаш бе чакала с ръка на слушалката.

— Ало? — чу се гласът на Джесика.

— Здрасти, красавице — поздрави очарователният Майрън. — Какво правиш?

— Току-що разпръснах десетина твои снимки на пода — отговори тя. — Канех се да се съблека, да намажа цялото си тяло с някакво масло и да започна да се вия над тях.

Майрън погледна към помощника.

— Може ли да получа пакетче с лед? — попита той.

Помощникът го изгледа озадачено. Джесика се засмя.

— Да се виеш — повтори Майрън. — Хубаво дума.

— Аз писател — отвърна Джесика.

— Е, как е левият бряг? — попита Майрън.

Левият бряг. Модерен жаргон.

— Слънчево — отговори Джесика. — Тук има прекалено много слънце.

— Тогава си ела у дома.

Кратка пауза. После Джесика каза:

— Имам добри новини.

— Така ли?

— Помниш ли онази продуцентска компания, която направи „Контролната зала“?

— Разбира се.

— Искат да продуцирам и да напиша сценария по новата книга. Не е ли страхотно?

Майрън не отговори. Около гърдите му се стегна стоманена лента.

— Ще бъде прекрасно — продължи тя, насилвайки се да внесе малко оживление в предпазливия си тон. — Ще си идвам у дома през уикендите. Или пък понякога ти можеш да долиташ дотук. Ще си набереш малко клиенти и от Западното крайбрежие. Ще бъде чудесно.

Тишина. Помощникът напусна стаята. Майрън се страхуваше да заговори. Секундите отлитаха бавно.

— Не се дръж така — помоли го Джесика. — Знам, че не си доволен от това. Но няма нищо лошо. Ще ми липсваш страхотно, знаеш го, но в Холивуд винаги развалят книгите ми. Тази възможност е прекалено голяма, за да я пропусна.

Майрън отвори уста, затвори я и опита отново.

— Моля те, ела си у дома.

— Майрън…

Той затвори очи.

— Не го прави.

— Не правя нищо — отвърна Джесика.

— Бягаш, Джес. Винаги правиш така.

Тишина.

— Това не е справедливо — каза тя най-после.

— Майната му на справедливото. Обичам те.

— Аз също те обичам.

— Тогава се прибери у дома — повтори той.

Беше стиснал телефона силно. Имаше чувството, че всеки момент ще го счупи. Мускулите му се напрегнаха. Някъде в далечината треньорката Подиш наду проклетата си свирка.

— Все още ми нямаш доверие — меко каза Джесика. — Все още се страхуваш.

— Ти не си даде много труд да разсееш страховете ми, нали? — каза Майрън и сам се изненада от остротата в гласа си.

Старите спомени го прободоха с нова сила. Дъг. Някакъв тип на име Дъг. Преди пет години. Или пък беше Дъги? Майрън беше готов да се обзаложи, че беше така. Сигурен беше, че приятелите му го наричаха Дъги. Ей, Дъги, искаш ли да се позабавляваме, човече? Вероятно нея я наричаха Джеси. Дъги и Джеси. Преди пет години. Майрън ги срещна случайно и сърцето му беше разбито, сякаш бе направено от прах.

— Не мога да променя миналото — каза Джесика.

— Знам.

— Тогава какво искаш от мен?

— Искам да се прибереш. Искам да сме заедно.

Ново мълчание. Треньорката Подиш извика името му. Майрън усещаше някакво вибриране в гърдите си, сякаш някой бе забил вилица там и я въртеше усилено.

— Правиш грешка — обади се Джесика. — Знам, че преди имах известни проблеми със сериозните връзки…

— Известни проблеми?

— Но сега не е така. Не бягам. Натягаш отношенията ни.

— Може и така да е — съгласи се Майрън и затвори очи.

Беше му трудно да диша. Трябваше да затвори телефона. Трябваше да е по-твърд, да има малко повече гордост, да спре да си къса сърцето.

— Просто се прибери — повтори той. — Моля те.

Усещаше разстоянието. Делеше ги цял континент.

— Хайде и двамата дълбоко да си поемем дъх — предложи Джесика. — Може би този разговор въобще не е подходящ за телефона.

Още тишина.

— Слушай, имам среща — каза Джесика. — Да поговорим по-късно. Става ли?

После затвори. Майрън усети тежестта на телефона. Беше останал сам. Изправи се. Краката му трепереха.

Бренда го чакаше до вратата. Около врата й беше наметната кърпа. Лицето й блестеше от пот. Тя го погледна внимателно и попита:

— Какво е станало?

— Нищо.

Бренда не отмести очи от него. Не му повярва, но не искаше да го притиска.

— Хубав тоалет — каза тя.

Майрън огледа екипа си.

— Щях да сложа и червен спортен сутиен — каза той. — Подчертава финеса на тоалета.

— Уха — ухили се Бренда.

Майрън успя да се усмихне.

— Да вървим — каза той.

Тръгнаха надолу по коридора.

— Майрън?

— Да?

— Прекалено много говорим за мен — каза Бренда, като продължи напред, без да го погледне. — Никой от двама ни няма да умре, ако понякога си разменяме ролите. Може дори да е за добро.

Майрън кимна, но не отговори. Но колкото и да му се искаше да е като Клинт Истууд или Джон Уейн, Майрън не беше от мълчаливите типове, от онези мъжествени грубияни, които пазеха проблемите само за себе си. Доверяваше се на Уин и Есперанца, и то доста често. Но никой от двамата не му помагаше, когато станеше дума за Джесика. Есперанца я мразеше толкова много, че никога не можеше да говори обективно за нея. А в случая с Уин, е, той просто не беше подходящият човек, с когото да обсъждаш сърдечни въпроси. Възгледите му на тази тема можеха консервативно да бъдат наречени „страшни“.

Когато стигнаха до игрището, Майрън се закова на място. Бренда го изгледа учудено. В края на залата стояха двама мъже. Овехтели кафяви костюми, напълно лишени от стил или моден вид. Изморени лица, къси коси, големи шкембета. Не оставяха никакво място за съмнение.

Ченгета.

Някой посочи към Майрън и Бренда. Двамата мъже се повлякоха към тях с въздишка. Бренда изглеждаше объркана. Майрън застана по-близо до нея. Двамата мъже спряха точно пред тях.

— Вие ли сте Бренда Слотър? — попита единият.

— Да.

— Аз съм детектив Дейвид Пепе от полицейски участък Мауа. А това е детектив Майк Рински. Бихме искали да дойдете с нас, моля.

Глава петнадесета

Майрън пристъпи напред.

— За какво става дума?

Двете ченгета го погледнаха с безизразни лица.

— Вие кой сте? — попита едното.

— Майрън Болитар.

Ченгетата примигнаха.

— И Майрън Болитар е?

— Адвокатът на госпожица Слотър — отговори Майрън.

Едното ченге хвърли поглед към другото.

— Ето на това му казвам аз бързо — подметна то.

Второто ченге:

— Чудя се защо ли вече се е обадила на адвоката си.

— Странно, а?

— И аз бих казал така.

Той огледа шарения Майрън от горе до долу и се захили.

— Не се обличате като адвокат, господин Болитар.

— Оставих си сивото сако вкъщи — отговори Майрън. — Какво искате, момчета?

— Бихме желали да заведем госпожица Слотър в участъка — отвърна първото ченге.

— Арестувате ли я?

Първото ченге погледна към второто.

— Адвокатите не знаят ли, че когато арестуваме хората, им четем правата? — запита то.

— Вероятно е взел адвокатската си диплома у дома. Или в училището на Сали Стръдърс.

— Или пък е получил накуп адвокатската си диплома и тапията за телевизионен техник.

— Точно така. Това ми харесва.

— Или пък е посещавал американския институт за бармани. Чух, че имали страхотна учебна програма.

Майрън скръсти ръце.

— Чудя се кога ли ще се изчерпите, момчета. Но моля ви, продължавайте. Наистина сте забавни.

Първото ченге въздъхна.

— Бихме искали да заведем госпожица Слотър в участъка — повтори то.

— Защо?

— За да поговорим.

Господи, работата вървеше страхотно.

— Защо искате да говорите с нея? — опита Майрън.

— Не ние — отговори второто ченге.

— Точно така. Не ние — потвърди първото.

— Ние просто трябва да я заведем там.

— Да я ескортираме.

Майрън тъкмо щеше да попита дали в извънработно време не припечелват по някоя и друга пара като компаньони, но Бренда сложи ръка на рамото му.

— Да вървим — каза тя.

— Умна дама — отбеляза първото ченге.

— Но има нужда от нов адвокат — добави второто.

Майрън и Бренда седнаха на задната седалка на цивилна полицейска кола, за която и слепец можеше да разбере, че е полицейска. Кафяв седан, в същия цвят като костюмите на ченгетата, шевролет „Каприз“ с прекалено много антени.

През първите десет минути никой не проговори. Лицето на Бренда изглеждаше напрегнато. Тя плъзна ръка по седалката и докосна неговата. После хвърли поглед към него. Ръката й беше топла и приятна. Майрън се опита да си придаде надежден и самоуверен вид, но стомахът му се вълнуваше по крайно неприятен начин.

Поеха по шосе 4, а после по шосе 17 към Мауа. Хубаво предградие, почти на границата с Ню Йорк. Паркираха зад сградата на общината. Входът към участъка се намираше отзад. Двете ченгета ги въведоха в стая за разпити, където имаше метална маса, завинтена за пода, и четири стола. Нямаше насочена към очите лампа. Огледало заемаше половината стена. Само кретен, който никога не е гледал телевизия, не би се досетил, че това е еднопосочно огледало. Майрън често се чудеше дали можеха да излъжат някого с този номер. Дори ако човек не гледа телевизия, защо пък полицаите щяха да имат нужда от гигантско огледало в стаята за разпити? Поради суета?

Оставиха ги сами.

— За какво мислиш, че става дума? — попита Бренда.

Майрън сви рамене. Имаше доста добра идея. Но на този етап идеите бяха безсмислени. Скоро щяха да разберат. Минаха десет минути. Това не беше добър знак. Още пет. Майрън реши да блъфира.

— Да тръгваме — каза той.

— Какво?

— Не сме задължени да чакаме тук. Да тръгваме.

Сякаш случайно вратата се отвори. Влязоха мъж и жена. Мъжът беше едър, приличаше на варел, а косата му стърчеше във всички посоки. Имаше толкова гъсти мустаци, че в сравнение с тях мустаците на Теди Рузвелт изглеждаха като редки мигли. Косата му растеше ниско на челото, така че човек не можеше да е сигурен къде свършват веждите и започва косата. Панталонът му беше опънат грозно отпред, но липсата на задник го правеше прекалено голям в задната част. Ризата също му беше прекалено тясна. Яката почти го задушаваше. Навитите ръкави бяха пристегнали ръцете му като турникети. Лицето му беше зачервено и ядосано.

За тези, които държаха на яснотата, това беше Лошото ченге.

Жената носеше сива пола със забодена на талията детективска значка и бяла блуза с висока яка. Беше към трийсетгодишна, руса, с лунички и розови бузи. Изглеждаше невероятно здрава. Ако представляваше порция телешко в ресторант, менюто щеше да я описва като „хранена с мляко“.

Тя им се усмихна топло.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате.

Хубави, равни зъби.

— Казвам се детектив Морийн Маклафлин. От прокуратурата на област Берген. Това е детектив Дан Тайлс[1]. Той работи за полицейския участък на Мауа.

Тайлс не проговори. Скръсти ръце и се вторачи в Майрън, сякаш виждаше скитник, който пикае в градината му. Майрън вдигна очи към него.

— Тайлс — повтори Майрън. — Също като порцелановите неща в банята ми, нали?

Маклафлин запази усмивката си.

— Госпожице Слотър, мога ли да ви наричам Бренда?

Готова за сприятеляване.

— Да, Морийн — отговори Бренда.

— Бренда, бих искала да ти задам няколко въпроса, ако нямаш нищо против.

Майрън се намеси.

— За какво става дума?

Морийн Маклафлин го огря с усмивката си. Луничките придаваха на лицето й доста игрив вид.

— Мога ли да донеса на някой от двама ви нещо? — запита тя. — Кафе? Или някаква безалкохолна напитка?

Майрън се изправи.

— Да вървим, Бренда — каза той.

— Уау — обади се Маклафлин. — Успокой се, а? Какъв е проблемът?

— Проблемът е, че не ни казвате защо сме тук — отговори Майрън. — Освен това използва думата „напитка“ в обикновен разговор.

Тайлс се обади за първи път.

— Кажи им — посъветва я той.

Устата му не помръдна, но храсталакът под носа му подскочи нагоре-надолу. Напомняше за Йосемити Сам[2].

Маклафлин се притесни.

— Не мога просто така да го издрънкам, Дан — каза тя. — Това не…

— Кажи им — повтори Тайлс.

Майрън махна с ръка към тях.

— Вие това репетирате ли го? — запита той, но гласът му вече не беше толкова уверен.

Знаеше какво ще им кажат. Не искаше да го чуе.

— Моля ви — каза Маклафлин, чиято усмивка бе изчезнала. — Моля ви, седнете.

И двамата се отпуснаха бавно на столовете си. Майрън скръсти ръце и ги облегна на масата.

Маклафлин, изглежда, обмисляше думите си.

— Имате ли приятел, Бренда? — запита тя.

— Да не би да ръководиш служба за запознанства? — попита Майрън.

Тайлс се отдръпна от стената. Хвана за момент дясната ръка на Майрън. Пусна я и взе лявата. Разгледа я с отвратен вид и я пусна.

Майрън се опита да не изглежда объркан.

— Палмолив — каза той. — Не само ароматен.

Тайлс се премести встрани и отново кръстоса ръцете си.

— Кажи им — каза той за пореден път.

Очите на Маклафлин бяха приковани в Бренда. Тя се наведе леко напред и сниши глас:

— Баща ти е мъртъв, Бренда. Намерихме трупа му преди три часа. Съжалявам.

Майрън се беше стегнал, но въпреки това думите го удариха като паднал метеорит. Той се хвана за масата и усети как му се завива свят. Бренда не проговори. Лицето й не се промени, но дишането й се учести.

Маклафлин не отдели дълго време за съболезнования.

— Осъзнавам, че моментът е много тежък — каза тя, — но наистина трябва да ви зададем няколко въпроса.

— Изчезнете оттук — прекъсна я Майрън.

— Какво?

— Искам вие със Сталин да изчезнете оттук веднага. Това интервю свърши.

Тайлс каза:

— Имаш ли нещо да криеш, Болитар?

— Да, точно така, вълк такъв. А сега изчезвай.

Бренда още не беше помръднала. Тя вдигна очи към Маклафлин и промълви само една дума:

— Как?

— Какво как?

Бренда преглътна.

— Как е бил убит?

Тайлс едва не подскочи.

— Откъде знаеш, че е бил убит?

— Какво?

— Не сме казвали нищо за убийство — отговори Тайлс, който изглеждаше адски доволен от себе си. — А само, че баща ти е мъртъв.

Майрън завъртя очи.

— Хвана ни, Тайлс. Две ченгета ни довличат тук, играят на Сиповиц и Саймън, а ние някак си разбираме, че баща й не е умрял от естествена смърт. Или сме ясновидци, или ние сме го направили.

— Млъкни, задник такъв.

Майрън бързо се изправи и събори стола си. После се приближи до Тайлс.

— Изчезни!

— Или?

— Искаш ли да ти фрасна един, Тайлс?

— Адски ще се радвам, баровецо.

Маклафлин застана между тях.

— Момчета, да не сте пили тестостерон тази сутрин? Отдръпнете се и двамата.

Майрън не свали очи от Тайлс. Пое си дълбоко дъх няколко пъти. Държеше се смахнато. Знаеше го. Глупаво беше да си изтървеш нервите. Трябваше да се стегне. Хорас беше мъртъв. Бренда имаше неприятности. Налагаше се да запази хладнокръвие.

Майрън изправи стола си и седна.

— Клиентката ми няма да говори с вас, докато не се посъветваме — каза той.

— Защо? — попита го Бренда. — Какво толкова има?

— Мислят, че ти си го извършила — обясни й Майрън.

Това я изненада. Бренда се обърна към Маклафлин:

— Заподозряна ли съм? — запита тя.

Маклафлин сви рамене дружелюбно.

— Хей, прекалено рано е, за да отпишем някого.

— Това на езика на ченгетата означава „да“ — обясни Майрън.

— Млъкни, задник — отново се обади Тайлс.

Майрън не му обърна внимание.

— Отговори на въпроса й, Маклафлин. Как са убили баща й?

Маклафлин се облегна назад и се замисли.

— Хорас Слотър е бил прострелян в главата.

Бренда затвори очи.

Дан Тайлс реши да се намеси.

— От упор — добави той.

— Точно така. От упор. В тила.

— От упор — повтори Тайлс, като облегна юмруци на масата и се наведе напред. — Изглежда е познавал убиеца си. Сигурно му е имал доверие.

Майрън махна с ръка към него.

— По мустаците ти е останала храна — каза той. — Прилича на бъркани яйца.

Тайлс се наведе по-напред, докато носовете им почти се докоснаха. Имаше широки пори. Наистина широки пори. Майрън се уплаши, че може да падне в някоя от тях.

— Не ми харесва отношението ти, задник — каза ченгето.

Майрън също се наведе. После бавно поклати глава наляво-надясно, докосвайки носа на ченгето.

— Ако бяхме ескимоси, вече щяхме да сме сгодени — отбеляза Майрън.

Това довърши Тайлс. Когато най-после се съвзе, ченгето каза:

— Това, че се държиш като задник, не променя фактите. Хорас Слотър е бил застрелян от упор.

— Което не означава абсолютно нищо, Тайлс. Ако беше истински полицай, щеше да знаеш, че повечето наемни убийци убиват жертвите си от упор. А повечето членове на семейството не постъпват по този начин.

Майрън нямаше представа дали това е вярно, или не, но звучеше добре.

Бренда се прокашля.

— Къде е бил застрелян?

— Моля? — попита Маклафлин.

— Къде е бил застрелян?

— Вече ви казах. В главата.

— Не, имам предвид къде. В кой град?

Разбира се, те знаеха, че Бренда има това предвид. Но не искаха да й кажат, като се надяваха да я подмамят да изпусне нещо.

Майрън отговори на въпроса й.

— Бил е намерен тук, в Мауа — каза той и погледна към Тайлс. — И преди великият полицай да подскочи отново, ще ти кажа, че съм сигурен, защото се намираме в полицейския участък на Мауа. Единствената причина за това е, че трупът е бил намерен тук.

Маклафлин не го поправи. Тя скръсти ръце и попита:

— Бренда, кога видя баща си за последен път?

— Не отговаряй — посъветва я Майрън.

— Бренда?

Бренда погледна към Майрън. Очите й бяха разширени и нефокусирани. Мъчеше се да се сдържи, но напрежението си личеше. Гласът й прозвуча умолително.

— Хайде просто да приключим с това — каза тя.

— Съветвам те да не го правиш — възрази Майрън.

— Добър съвет — обади се Тайлс. — Ако имаш да криеш нещо.

Майрън погледна към него.

— Не мога да разбера — каза Майрън. — Това наистина мустак ли е, или космите от носа ти са прекалено дълги?

Маклафлин запази дружелюбния си вид на най-добрия приятел на престъпника.

— Нещата стоят така, Бренда — каза тя. — Ако сега отговориш на въпросите ни, ще приключим с това. Ако мълчиш, ще се чудим защо го правиш. Няма да изглежда добре. Ще решим, че имаш нещо за криене. Не забравяй и пресата.

Майрън вдигна ръка.

— Какво? — извика той.

Тайлс взе думата.

— Съвсем просто е, задник. Ако пак започнеш да се правиш на адвокат, ще кажем на пресата, че Бренда е заподозряна и не иска да ни сътрудничи — рече той и се ухили. — А после госпожица Слотър ще бъде доволна, ако й предложат да рекламира и презервативи.

Внезапна тишина. Удари агента там, където най-много ще го заболи.

— Кога видя баща си за последен път, Бренда?

Майрън се канеше да се обади, но Бренда го накара да замълчи, като постави ръка на рамото му.

— Преди девет дни.

— При какви обстоятелства?

— Бяхме в апартамента му.

— Моля, продължавай.

— Какво да продължава? — прекъсна ги Майрън.

Двайсет и шесто правило на адвоката: никога не позволявай на разпитващия, независимо дали е ченге, или друг адвокат, да влезе в ритъм.

— Попитахте я дали е виждала баща си. Тя ви отговори.

— Попитах при какви обстоятелства — отвърна Маклафлин. — Бренда, разкажи ни, моля те, какво се случи по време на гостуването ти там.

— Знаете какво се случи — отговори Бренда.

Това я постави поне една крачка пред Майрън.

Морийн Маклафлин кимна.

— Имам в себе си едно оплакване — каза тя и плъзна лист хартия по металната маса. — Това твоя подпис ли е, Бренда?

— Да.

Майрън взе листа и го разгледа.

— Това точно ли описва последната ти среща с баща ти?

Очите на Бренда гледаха с хладен поглед.

— Да — отговори тя.

— Значи при последното ти посещение в дома на баща ти, последния път, когато си го видяла, той е извършил и физическо и морално насилие върху теб. Вярно ли е?

Майрън си замълча.

— Блъсна ме — каза Бренда.

— Достатъчно силно, за да получиш съдебна забрана да те вижда?

Майрън се опита да запази спокойствие, но започваше да се чувства като пробита лодка в бурно море. Хорас беше нападнал собствената си дъщеря, а сега беше мъртъв. Майрън трябваше да се справи някак си със ситуацията.

— Престанете да я тормозите — каза той с изморен глас. — Разполагате с документацията, затова да продължаваме нататък.

— Бренда, моля те, разкажи ни как те нападна баща ти.

— Бутна ме — отговори тя.

— Можеш ли да ми кажеш защо?

— Не.

— Не искаш да ми кажеш или не знаеш?

— Не знам.

— Просто те бутна?

— Да.

— Влизаш в апартамента му. Казваш „Здрасти, татко“, а после той те наругава и те бута. Така ли?

Бренда се опита да запази спокойно изражение, но треперенето вече се долавяше. Фасадата щеше да се напука всеки момент.

— Достатъчно — каза Майрън.

Но Маклафлин продължи:

— Това ли се опитваш да ни кажеш, Бренда? Баща ти те е нападнал напълно непровокирано?

— Тя не ви казва нищо, Маклафлин. Престани.

— Бренда…

— Изчезваме оттук — каза Майрън, като хвана Бренда за ръка и я вдигна от стола й.

Тайлс пристъпи напред, за да блокира вратата.

Маклафлин продължи да говори.

— Можем да ти помогнем, Бренда. Но това е последният ти шанс. Ако излезеш оттук, сигурно ще бъдеш обвинена в убийство.

Бренда излезе от транса, в който бе изпаднала.

— За какво говорите? — попита тя.

— Блъфират — отговори Майрън.

— Знаеш как изглеждат нещата, нали? — продължи Маклафлин. — Баща ти е мъртъв от известно време. Още не сме направили аутопсия, но се обзалагам, че е умрял поне преди седмица. Ти си умно момиче, Бренда. Разбираш как стои работата. Вие двамата имате проблеми. Ние притежаваме собствения ти списък с оплаквания от него. Преди девет дни те е нападнал. Отишла си в съда, за да ти помогнат да се отървеш от него. Нашата теория е, че баща ти не е спазил съдебната заповед. Очевидно той е бил агресивен човек, вероятно вбесен до крайност от действията ти, за които е решил, че отразяват нелоялното ти отношение към него. Това ли се случи, Бренда?

— Не отговаряй — посъветва я Майрън.

— Нека ти помогна, Бренда. Баща ти не е изпълнил съдебната заповед, нали? Тръгнал е след теб, нали?

Бренда не отговори.

— Била си негова дъщеря. Но не си му се подчинила. Унижила си го пред хората, и то толкова много, че е решил да ти даде урок. И когато се е спуснал към теб, когато онзи огромен, страшен мъж отново те е нападнал, ти не си имала избор. Застреляла си го. Това е било самозащита, Бренда. Разбирам го. И аз щях да постъпя по същия начин. Но ако излезеш от тази врата, няма да мога да ти помогна. Бягството ти ще превърне самозащитата в хладнокръвно убийство. Чисто и ясно.

Маклафлин хвана Бренда за ръката.

— Позволи ми да ти помогна, Бренда — повтори тя.

В стаята се възцари тишина. Луничавото лице на Маклафлин изглеждаше напълно искрено, идеална маска на загриженост, доверие и прямота. Майрън хвърли поглед към Тайлс, който бързо отмести очи от него.

Майрън не хареса това.

Маклафлин беше спретнала хубава теорийка. При това логична. Майрън разбираше защо ченгетата биха повярвали в нея. Бащата и дъщерята не бяха в добри отношения. Съществуваше добре документирана история на насилие. Съдебно нареждане…

Я задръж малко.

Майрън отново погледна към Тайлс, който продължи да отбягва очите му. После Майрън си припомни кръвта върху ризата в шкафа. Ченгетата не знаеха за нея, нямаше начин да знаят…

— Тя иска да види баща си — внезапно каза Майрън.

Всички го изгледаха учудено.

— Моля?

— Трупа му. Искаме да видим трупа на Хорас Слотър — повтори той.

— Това не е необходимо — отвърна Маклафлин. — Идентифицирахме го по отпечатъците. Няма причина да…

— Отказвате ли на госпожица Слотър възможността да види трупа на баща си?

Маклафлин се стегна.

— Разбира се, че не. Ако наистина искаш това, Бренда…

— Това искаме.

— Говоря с Бренда…

— Аз съм нейният адвокат, детектив. Ще говорите с мен.

Маклафлин млъкна. После поклати глава и се обърна към Тайлс, който сви рамене с безразличие.

— Добре тогава — каза Маклафлин. — Ще ви закараме дотам.

[1] Tile — плочка. — Б.пр. ↑

[2] Герой от анимационните филмчета с Бъгс Бъни. — Б.пр. ↑

Глава шестнадесета

Службата по съдебна медицина на област Берген приличаше на малко начално училище. Беше сграда на един етаж от червени тухли, абсолютно обикновена, но пък какво би искал човек от една морга? Столовете в чакалнята бяха пластмасови и удобни като прищипнат нерв. Майрън бе идвал тук и преди, малко след като убиха бащата на Джесика. Споменът не беше от най-приятните.

— Можем да влезем — каза Маклафлин.

Бренда остана близо до Майрън, докато вървяха по късия коридор. Той обви талията й с ръка. Знаеше, че така я успокоява. Освен това знаеше, че това не трябваше да му харесва толкова.

Влязоха в зала от блестящ метал и плочки. Не видяха големи камери за трупове или нещо такова. В найлонов плик в единия ъгъл на стаята беше прибрана униформата на един от служителите от охраната. Всички инструменти и уреди лежаха в другия ъгъл, покрити с чаршаф. По същия начин беше покрита и масата в средата. Веднага си личеше, че трупът под нея е на едър човек.

Спряха до вратата, а после се скупчиха около масата. Без да бърза, някакъв човек, вероятно съдебният лекар, отдръпна чаршафа назад. За секунда Майрън си помисли, че ченгетата може би бяха объркали самоличността на жертвата. Безсмислена надежда, осъзна той, която не се основаваше на никакви факти. Майрън беше сигурен, че подобни мисли минават през главата на всеки, дошъл тук, за да идентифицира някого. Макар да знаеш истината, подхранваш надеждата си, че може да е била направена грешка. Това беше съвсем естествено.

Но тук нямаше грешка.

Очите на Бренда се напълниха със сълзи. Тя наклони глава и изкриви уста. Ръката й се протегна напред и докосна безжизнената буза.

— Достатъчно — обади се Маклафлин.

Съдебният лекар започна да връща чаршафа на мястото му. Майрън вдигна ръка и го спря. Погледна надолу към трупа на стария си приятел. Усети как собствените му очи се изпълват със сълзи, но успя да ги потисне. Сега не беше време за плач. Беше дошъл тук с определена цел.

— Раната от куршума — запита Майрън с дрезгав глас — в тила ли е?

Съдебният лекар погледна към Маклафлин, която му кимна.

— Да — отговори той. — Почистих го, когато чух, че идвате насам.

Майрън посочи към дясната буза на Хорас.

— Какво е това? — запита той.

Съдебният лекар погледна стреснато.

— Още не съм имал време да направя съответния анализ на трупа — отговори той.

— Не ви попитах за анализа, докторе. Попитах за това.

— Разбирам. Но не искам да правя никакви предположения, докато не приключа с аутопсията.

— Докторе, това е белег — каза Майрън. — И е получен преди смъртта. Личи си по цвета му. — Майрън нямаше представа дали това е вярно, но реши да блъфира. — Носът му също изглежда счупен, нали, докторе?

— Не отговаряй на този въпрос — намеси се Маклафлин.

— Не е и нужно — каза Майрън и поведе Бренда далеч от трупа на баща й. — Добър опит, Маклафлин. Повикай ни такси. Няма да ти кажем и дума повече.

Когато излязоха навън и останаха сами, Бренда каза:

— Искаш ли да ми кажеш за какво ставаше дума?

— Опитваха се да те измамят.

— Как?

— Да приемем заради спора, че ти си убила баща си. Полицаите те разпитват. Нервна си. Внезапно ти дават идеална възможност да се измъкнеш.

— Историята със самозащитата.

— Точно така. Оправдано убийство. Преструват се, че са на твоя страна и те разбират. А ти, ако си убиец, веднага ще се възползваш от възможността, нали?

— Да, предполагам, че ако бях убиец, щях да го направя.

— Но нали видя, Маклафлин и Тайлс знаеха за белезите.

— Е, и?

— Ако си застреляла баща си при самозащита, защо преди това някой го е бил?

— Не разбирам.

— Ето как стоят нещата. Те успяват да те накарат да си признаеш. Следвайки уловките им, ти измисляш някаква история как той те е нападнал и как ти се е наложило да го застреляш. Но проблемът е, че ако това е вярно, тогава откъде идват белезите? Внезапно Маклафлин и Тайлс се появяват и изваждат тази нова улика, която противоречи на твоята версия за събитията. И какво ти остава? Признание, което не можеш да оттеглиш. С него в ръка, те ще използват белезите, за да покажат, че не е било самозащита. И ти сама се прецакваш.

Бренда се замисли.

— Значи смятат, че някой го е пребил, преди да го убие?

— Точно така.

Тя се намръщи.

— Наистина ли вярват, че аз мога да го пребия по този начин?

— Вероятно не.

— Тогава какво мислят?

— Може би смятат, че си го изненадала с бейзболна бухалка или нещо подобно. Но по-вероятно, и това е странното, те мислят, че си имала съучастник. Помниш ли как Тайлс огледа ръцете ми?

Тя кимна.

— Търсеше изранени кокалчета или някакви други следи от травма. Когато удариш някого, ръката ти обикновено го показва след това.

— И затова тя ме попита дали имам приятел.

— Точно така.

Слънцето се приготвяше да залезе. Покрай тях профучаваха коли. На отсрещната страна на улицата се простираше паркинг. Много мъже и жени в делови костюми се влачеха каталясали към автомобилите си след деня, прекаран под неестествената светлина в офиса. Лицата им бяха бледи, а очите им примигваха изморено.

— Значи смятат, че татко е бил пребит, преди да го застрелят — обобщи Бренда.

— Да.

— Но ние знаем, че това вероятно не е така.

Майрън кимна.

— Кръвта в шкафа. Моето предположение е, че баща ти е бил пребит ден-два преди убийството. Или е успял да се измъкне, или боят е бил само предупреждение. Довлякъл се е до шкафчето си в „Сейнт Барнабас“, за да се почисти. Използвал е ризата си, за да попие кръвта, течаща от носа му. После побягнал.

— Но някой го е намерил и застрелял.

— Да.

— Не трябва ли да кажем на полицията за окървавената риза? — попита Бренда.

— Не съм убеден. Помисли малко. Ченгетата твърдо вярват, че ти си го направила. А сега показваш някаква риза с кръвта на баща ти върху нея. Това ще ни помогне ли, или само ще ни навреди?

Бренда кимна и мълчаливо се извърна настрани. Дишането й отново се учести. Прекалено бързо диша, помисли си Майрън. Той отстъпи назад, за да й даде малко свободно пространство. Сърцето му се сви. Майка й и баща й си бяха отишли. Нямаше братя и сестри. Как ли се чувстваше?

След няколко минути едно такси спря пред тях. Бренда отново застана срещу него.

— Къде искаш да те оставя? — попита Майрън. — В дома на някоя приятелка? При леля ти?

Бренда се замисли, после поклати глава и го погледна в очите.

— Всъщност — каза тя — предпочитам да остана при теб.

Глава седемнадесета

Таксито спря пред къщата на семейство Болитар в Ливингстън.

— Можем да отидем някъде другаде — предложи той.

Бренда поклати глава.

— Само ми направи една услуга.

— Каква?

— Не им разказвай за баща ми. Не и тази вечер.

Майрън въздъхна.

— Добре.

Чичо Сидни и леля Селма бяха вече в къщата. Също и чичо Бърни и леля Софи и синовете им. Още няколко коли спряха, докато Майрън плащаше на шофьора на таксито. Майка му изтича на улицата и го прегърна, сякаш бе току-що освободен от терористи на „Хамаз“. После прегърна и Бренда. Останалите сториха същото. Баща му се намираше при барбекюто в задния двор. Скарата вече беше газова, слава богу, така че баща му най-после спря да зарежда горивото с маркуч. Старият Болитар носеше готварска шапка, не по-висока от контролна кула, и престилка, на която пишеше „Преобразен вегетарианец“. Бренда беше представена като една от клиентките на Майрън. Майка му бързо я отдръпна от Майрън и хващайки я под ръка я поведе на обиколка из къщата. Дойдоха още хора. Съседите. Всеки носеше плодова салата, спагети или нещо подобно. Семейства Демпси, Коен, Дейли и Уайнстайн. Семейство Браун най-после се бяха поддали на слънчевата привлекателност на Флорида и по-млада от Майрън двойка с две деца бе купила къщата им. Те също дойдоха на гости.

Веселбата започна. Извадиха бейзболна топка и бухалка. Избраха отборите. Когато Майрън замахна и пропусна удара, всички се разсмяха, сякаш не бяха виждали по-весело нещо в живота си. Всички говориха с Бренда. Искаха да научат нещо за новата женска лига, но бяха много по-впечатлени, когато чуха, че Бренда ще става лекарка. Баща му дори й отстъпи скарата за малко, което за него бе все едно да дари един от бъбреците си. Ароматът на печено месо изпълни въздуха. Пилета, хамбургери и наденици от деликатесния магазин на Дон (майка му купуваше месо само оттам), шишчета и дори няколко филета от сьомга за маниаците на тема здраве.

Майрън непрестанно срещаше погледа на Бренда, която не спираше да се усмихва.

Хлапета, всичките прилежно наложили каските си, паркираха колелата си в края на частния път. Хлапето на семейство Коен си беше закачило обица и всички го закачаха заради нея. То само наведе глава и се усмихна. Вик Ръскин даде на Майрън няколко съвета за стоковата борса. Майрън кимна, благодари и веднага ги забрави. Фред Демпси извади баскетболна топка от гаража. Дъщерята на Дейли подбра отборите. Майрън също трябваше да играе. Разбира се, и Бренда. Всички се разсмяха. Майрън изяде набързо един хамбургер и се включи. Беше невероятно вкусен. Тими Ръскин падна и си нарани коляното. Разплака се. Бренда клекна до него и огледа раната. Сложи му лепенка и му се усмихна. Тими засия.

Минаха часове. Здрачът се спусна бавно над предградието, както става в летните вечери. Хората започнаха да се разотиват. Коли и колела се отдалечаваха. Бащи прегръщаха синовете си или качваха на конче малките си дъщерички. Всички целунаха майка му и баща му на сбогуване. Майрън се вгледа в родителите си. Те бяха единственото от старите семейства, останало в квартала. Внезапно на Майрън му се стори, че са много остарели. Това го уплаши.

Бренда пристъпи зад него.

— Беше прекрасно — каза му тя.

Вярно беше. Уин можеше да се подиграва на тези неща, Джесика можеше да не се интересува от тях, защото нейното семейство беше създало идеалната фасада, за да прикрие разложението долу, затова тя тичаше обратно към града, сякаш бе противоотрова. Често Майрън и Джесика се връщаха от подобни събирания в пълно мълчание. Майрън се замисли над това.

— Баща ти ми липсва — каза Майрън. — Не съм говорил с него от десет години. Но въпреки това ми липсва.

Бренда кимна.

— Знам — каза тя.

Помогнаха на родителите му да почистят. Нямаше много работа. Бяха използвали само хартиени чинии и чаши и пластмасови вилици и ножове. Бренда и майка му се смяха през цялото време. Майка му непрестанно хвърляше скришни погледи към Майрън. Прекалено намекващи.

— Винаги съм искала Майрън да стане лекар — каза майка му. — Не е ли странно? Майка еврейка, която иска синът й да е лекар?

И двете жени се засмяха.

— Но той припада при вида на кръв — продължи майка му. — Не може да го понесе. Не ходеше на гангстерски филми даже когато беше в колежа. И спеше на светната лампа, докато…

— Мамо!

— О, притеснявам го. Аз съм ти майка, Майрън. От мен се очаква да те притеснявам. Не е ли така, Бренда?

— Определено е така, госпожо Болитар.

— За десети път ти казвам, наричай ме Елън. А бащата на Майрън е Ал. Всички ни наричат Ел Ал. Загря ли? Като израелските авиолинии.

— Мамо!

— Спокойно, изчезвам. Бренда, ще останеш тази вечер, нали? Стаята за гости е готова за теб.

— Благодаря ти, Елън. Много мило от твоя страна.

Майка му се обърна.

— Оставям ви на мира — каза тя с прекалено щастлива усмивка.

В двора настъпи тишина. Окръглената луна представляваше единственият източник на светлина. Пееха щурци. Някъде излая куче. Майрън и Бренда тръгнаха да се разхождат. Заговориха за Хорас. Но не за убийството. Не и за причината, поради която беше изчезнал; нито пък за Анита Слотър или ФМ, нито за семейство Брадфорд. Само за Хорас.

Стигнаха до „Бърнет Хил“ — началното училище на Майрън. Преди няколко години градската управа бе затворила половината от сградата поради близостта й до жици с високо напрежение. Майрън бе прекарал три години под тези жици. Това сигурно можеше да обясни някои от странностите му.

Бренда седна на една люлка. Кожата й блестеше на лунната светлина. Тя се залюля, ритайки високо с крака. Майрън седна на съседната люлка и се присъедини към нея във въздуха. Металната рамка изглеждаше здрава, но започна да се полюлява под тежестта им. Забавиха темпото.

— Не си ме питал за нападението — отбеляза Бренда.

— Има време.

— Съвсем проста история.

Майрън не отвърна. Чакаше търпеливо.

— Отидох в апартамента на татко. Беше пиян. Знаеш, че той не пиеше много. Затова когато го правеше, наистина му действаше лошо. Едва можеше да говори, когато отворих вратата. Започна да ме псува. Нарече ме „малка кучка“. После ме бутна.

Майрън поклати глава, без да знае какво да каже.

Бренда спря люлката.

— Освен това ме нарече Анита — добави тя.

Гърлото на Майрън пресъхна.

— Помислил те е за майка ти? — попита той.

Бренда кимна.

— В очите му имаше толкова омраза — каза тя. — Никога не го бях виждала такъв.

Майрън остана неподвижен. В мислите му бавно се оформяше нова теория. Кръвта в шкафа в „Сейнт Барнабас“. Обажданията до адвокатите и до Брадфорд. Бягството на Хорас. Убийството му. Всичко съвпадаше. Но в момента това представляваше само теория, основана на размисли. Трябваше да я претегли от всички страни, преди да посмее да я изрече на глас.

— Колко път има до имението на Брадфорд? — попита Бренда.

— Около километър.

Тя отмести поглед от него.

— Все още ли мислиш, че майка ми е избягала заради нещо, което се е случило в онази къща?

— Да.

Бренда се надигна.

— Хайде да се разходим дотам — предложи тя.

— Няма да видим нищо. Висока ограда и гъсти храсталаци.

— Майка ми е минавала през онази врата шест години. Това ще ми е достатъчно. Засега.

Поеха по пътеката между „Ридж Драйв“ и „Кодингтън Теръс“. Майрън не можеше да повярва, че пътеката си е на мястото след всичките тези години. Завиха надясно. Оттук се виждаха светлините на хълма. Но нищо друго. Бренда приближи към портата. Пазачът се извърна към нея. Тя спря пред железните решетки и се вторачи в тях.

Пазачът се наведе навън.

— Мога ли да ви помогна, мадам? — запита той.

Бренда поклати глава и се отдръпна.

Прибраха се късно. Баща му пак се правеше на заспал в креслото си. Някои навици изчезват трудно. Майрън го „събуди“. Баща му се престори на стреснат. Пачино никога не преиграваше по този начин. Майрън целуна баща си по бузата, която беше доста загрубяла и ухаеше слабо на „Олд Спайс“. Така и трябваше да бъде.

Леглото в стаята за гости на първия етаж беше оправено. Сигурно прислужницата беше идвала днес, защото майка му се пазеше от домакинските задължения като от радиоактивни отпадъци. Тя бе работеща жена, една от най-страшните адвокатки в щата още от дните преди Глория Стайнъм.

Родителите му пазеха тоалетните си чантички от първокласните полети. Майрън даде една на Бренда. После й намери и фланелка и долнище на пижама.

Когато Бренда го целуна силно по устата, Майрън усети как всичко в него се раздвижва. Вълнението от първата целувка, прекрасният аромат и вкус на устните й, стегнатото й младо тяло, притиснато до неговото. Майрън никога не се бе чувствал толкова замаян и лек. Когато езиците им се срещнаха, той потръпна като от електрически ток и изстена.

После Майрън се отдръпна назад.

— Не трябва да го правим — каза той. — Баща ти току-що умря. Ти…

Бренда го накара да замълчи с нова целувка. Майрън обгърна нежно главата й с ръка. Усети сълзи в очите си, докато я прегръщаше.

Когато целувката свърши, двамата продължаваха страстно да се притискат един в друг.

— Ако ми кажеш, че правя това, защото в момента съм уязвима, то ужасно грешиш — каза Бренда. — И знаеш, че грешиш.

Майрън преглътна тежко.

— Ние с Джесика преживяваме известни затруднения в момента — каза той.

— И за това не става дума — каза Бренда.

Майрън кимна. Знаеше го. Но след като десет години бе обичал една и съща жена, вероятно това го плашеше най-много от всичко. Майрън отстъпи назад.

— Лека нощ — едва успя да каже той.

После се затича надолу към мазето и старата си стая. Пъхна се под завивките и ги придърпа до брадичката си. Вторачи се в рамкираните плакати на Джон Хавличек и Лари Бърд. Хавличек, великият играч на „Селтикс“, стоеше на стената още откак Майрън бе на шест години. Бърд се беше присъединил към него през 1979 година. Майрън търсеше успокоение в старата си стая, където бе заобиколен от познати образи.

Но не намери такова.

Глава осемнадесета

Звънът на телефона и приглушените гласове нахлуха в съня му и станаха част от него. Когато Майрън отвори очи, той си спомняше съвсем малко. В съня си той беше доста по-млад и почувства дълбока тъга, докато се събуждаше. Затвори очи отново, опитвайки се да се върне в онази спокойна нощна действителност. Второто звънене изтри избледняващите образи като тебешир от дъска.

Той взе мобифона си. Часовникът до леглото му показваше 12:00 както през последните три години. Майрън погледна ръчния си часовник. Почти седем сутринта.

— Ало?

— Къде си?

Бяха му нужни една-две секунди, за да разпознае гласа. Обаждаше се полицай Франсин Нигли, старата му приятелка от училище.

— У дома — отговори Майрън.

— Помниш ли онзи страх по време на Хелоуин? — попита тя.

— Да.

— Бъди на това място след половин час.

— Взе ли досието? — попита Майрън.

Щрак.

Майрън затвори. Пое си дълбоко дъх няколко пъти. Страхотно. Сега какво?

Отново дочу приглушените гласове. Идваха от кухнята. Годините, прекарани тук долу, бяха развили способността му да определя от коя стая в къщата идва даден звук. Оприличаваше се на смел индианец от старите уестърни, който залепя ухо до земята, за да разбере откъде идват враговете.

Майрън спусна крака от леглото. Разтърка лице и наметна кадифения си халат, купен през 1978 година. Изми зъбите си, среса се набързо и се отправи към кухнята.

Бренда и майка му пиеха кафе. Нескафе. Отвратително слабо. Майка му не ценеше хубавото кафе. Великолепният аромат на пресни кифлички подразни стомаха му. На масата беше поставена огромна купа с кифлички заедно с няколко вестника. Типичната неделна сутрин в дома на семейство Болитар.

— Добро утро — поздрави Майрън.

— Добро утро.

— Искаш ли чаша кафе?

— Не, благодаря.

Знаеше, че в Ливингстън има ново кафене „Старбъкс“, и беше решил да се отбие там на път за срещата с Франсин.

Майрън погледна към Бренда. Тя спокойно отвърна на погледа му. В очите й не се четеше притеснение. Майрън се зарадва.

— Добро утро — повтори той, обръщайки се към нея.

Гениалните реплики бяха силата на Майрън.

Бренда кимна и отвърна на поздрава му.

— Има кифлички — съобщи майка му, в случай че и очите и обонянието му бяха повредени. — Баща ти ги купи тази сутрин. От сладкарницата на авеню „Нортфийлд“. Помниш ли я? До пицария „Двете гондоли“?

Майрън кимна. Баща му купуваше оттам закуската в продължение на трийсет години, но въпреки това майка му се чувстваше задължена да дава подробни обяснения всеки път. Майрън седна на масата.

Майка му скръсти ръце.

— Бренда ми разказа за затруднението си — каза тя.

Гласът й звучеше по-различно сега. По-адвокатски, а не майчински. Тя побутна вестника към Майрън. Убийството на Хорас Слотър бе на първа страница, на мястото, запазено обикновено за някоя тийнейджърка, изхвърлила новороденото си бебе в боклука.

— Самата аз бих станала неин адвокат — продължи майка му, — но като се има предвид твоето участие, това ще изглежда като сблъсък на интереси. Мислех си за леля Клара.

Клара всъщност не беше негова леля, а само стара приятелка на семейството и също като майка му — страхотна адвокатка.

— Добра идея — каза Майрън.

Той взе вестника и прегледа статията набързо. Нищо изненадващо. Споменаваха факта, че Бренда наскоро бе получила съдебно нареждане срещу баща си, обвинявайки го в нападение срещу нея, както и това, че я търсеха да я разпитат, но не бяха успели да я открият. Детектив Морийн Маклафлин беше казала стандартните си думи, че е прекалено рано, за да изключат някого от заподозрените. Точно така. Ченгетата контролираха историята, разкривайки само толкова, колкото да насочат подозренията към Бренда.

Беше публикувана и снимка на Бренда и Хорас. Тя беше облечена в баскетболната си униформа от колежа, а той я беше прегърнал. И двамата се усмихваха, но усмивките им изглеждаха насилени, а не истински. Изречението под снимката обясняваше, че това са бащата и дъщерята в по-щастливи времена. Типична медийна мелодрама.

Майрън обърна на девета страница. Там имаше по-малка снимка на Бренда. По-интересното обаче беше, че имаше и снимка на племенника на Хорас Слотър — Терънс Едуардс, кандидатът за щатския сенат. Пишеше, че снимката е направена по време на скорошната му кампания. Хм. Терънс Едуардс приличаше много на снимката в дома на майка си. С една основна разлика: на тази снимка Терънс стоеше до Артър Брадфорд.

Здрасти.

Майрън показа снимката на Бренда. Тя я разгледа набързо.

— Струва ми се, че напоследък доста често се сблъскваме с Артър Брадфорд — отбеляза Бренда.

— Да.

— Но какво общо може да има Терънс с всичко това? Той беше дете, когато майка ми изчезна.

Майрън сви рамене. После хвърли поглед към часовника на стената. Беше време да се види с Франсин.

— Трябва да свърша една бърза работа — каза той. — Няма да се бавя.

— Работа? — намръщи се майка му. — Каква работа?

— Скоро ще се върна.

Майка му се намръщи още повече и събра вежди.

— Но ти дори не живееш вече тук, Майрън — продължи тя. — А е едва седем сутринта.

Сутринта. Да не би Майрън случайно да си помисли, че е седем вечерта.

— Нищо дори не е отворено в седем сутринта — добави майка му.

Мама Болитар. Любопитна като хората на „Мосад“.

Майрън издържа разпита. Бренда и майка му го гледаха подозрително. Той сви рамене и каза:

— Ще ви разкажа, когато се върна.

После ги напусна, взе душ, облече се за рекордно време и скочи в колата си.

Франсин Нигли бе споменала страха по време на Хелоуин. Майрън реши, че го е използвала като код. Когато бяха в гимназията, той заедно с поне стотина от съучениците му бяха отишли да гледат филма „Хелоуин“. Филмът тъкмо бе излязъл по екраните и доста уплаши хлапетата. На следващия ден Майрън и приятелят му Ерик се облякоха като убиеца от филма — в черно и с маски — и се скриха в горичката зад съблекалнята на момичетата. Не се приближиха до никого, само от време на време се показваха от укритието си. Няколко от момичетата се уплашиха и се разпищяха.

Хей, това беше в гимназията. Да не придиряме много, а?

Майрън паркира форда близо до футболното игрище в Ливингстън. Изкуствена настилка бе заменила тревата още преди десет години. Изкуствена настилка на училищно игрище. Беше ли необходимо? Майрън пое по пътеката през гората. Маратонките му се измокриха от росата. Бързо намери старото място. Недалеч оттам веднъж се бе целувал страстно с Нанси Петино. Никой от двамата не харесваше другия особено, но всичките им приятели бяха по двойки и на тях им бе скучно.

Ах, младежка любов.

Франсин в пълна униформа седеше на същия голям камък, където преди близо двайсет години бяха седели двамата маскирани приятели. Беше с гръб към Майрън. Не си направи труда да се обърне, когато чу стъпките му. Той спря на няколко метра от нея.

— Франсин?

Тя въздъхна дълбоко и каза:

— Какво, по дяволите, става, Майрън?

В гимназиалните им дни Франсин беше мъжкарана, от онзи тип пламенни, дори свирепи състезатели, на които човек не можеше да не завижда. Заемаше се с всичко енергично, с висок, самоуверен глас. В момента обаче седеше свита на камъка, притиснала колене до гърдите си, и се люлееше напред-назад.

— Защо ти не ми кажеш? — попита Майрън.

— Не си играй с мен.

— Не си играя.

— Защо искаше да видиш досието?

— Казах ти. Не съм сигурен, че е било нещастен случай.

— Какво те кара да се чувстваш несигурен?

— Нищо определено. Защо? Какво е станало?

Франсин поклати глава.

— Искам да знам какво става — каза тя. — Цялата история.

— Няма много за разказване.

— Да бе. Вчера си се събудил и си си казал: „Хей, онзи инцидент, дето стана преди двайсет години, обзалагам се, че всъщност не е било инцидент. Затова ще помоля старата си приятелка Франсин да ми донесе досието по случая“. Така ли беше, Майрън?

— Не.

— Тогава започвай да говориш.

Майрън се поколеба за момент.

— Да предположим, че съм прав и смъртта на Елизабет Брадфорд не е била нещастен случай — каза той. — Да предположим, че в досието има нещо, което го доказва. Това ще означава, че полицията е покрила историята, нали?

Франсин сви рамене, без да го погледне.

— Може би.

— И може би искат историята да си остане покрита.

— Може би.

— Тогава те вероятно ще поискат да разберат какво знам. Вероятно дори ще изпратят една моя стара приятелка да ме разпита.

Главата на Франсин подскочи, сякаш някой бе дръпнал кукла на конци.

— Обвиняваш ли ме в нещо, Майрън?

— Не — отговори той. — Но ако работата наистина е била покрита, как да съм сигурен, че мога да ти имам доверие?

Франсин отново обгърна коленете си с ръце.

— Няма нищо покрито — каза тя. — Видях досието. Малко е тъничко, но нищо необичайно. Елизабет Брадфорд просто е паднала. Няма никакви следи от борба.

— Направили ли са аутопсия?

— Да. Паднала е на главата си. Черепът й бил разбит вследствие на удара в земята.

— А проба за отрови?

— Не е правена.

— Защо?

— Защото е умряла от падането, а не от свръхдоза.

— Но пробата щеше да покаже дали преди падането не й е било дадено нещо — каза Майрън.

— Е, и?

— Добре, няма следи от борба, но какво би попречило на някого да я отрови и после да я хвърли от балкона?

Франсин направи гримаса.

— Или пък са я бутнали малките зелени човечета.

— Хей, ако ставаше дума за бедна двойка и жената случайно бе паднала от противопожарната стълба…

— Но не е ставало дума за бедна двойка, Майрън. А за семейство Брадфорд. Питаш дали не са се отнесли по-любезно с тях. Вероятно да. Но дори ако Елизабет Брадфорд е била под влиянието на дрога, това все още не означава, че е имало убийство. Всъщност е точно обратното.

Сега беше ред на Майрън да погледне объркано.

— Защо реши така? — попита той.

— Падането е било от третия етаж. Нисък трети етаж.

— Е, и?

— Убиецът не е можел да се надява, че тя ще умре при падането от тази тераса. По-вероятно е било да си счупи крак или нещо подобно.

Майрън спря. Не се беше замислял за това. Но имаше логика. Да бутнеш някого от третия етаж с надеждата, че той ще се приземи на главата си, беше, меко казано, рисковано. Артър Брадфорд не правеше впечатление на човек, готов да поеме рискове.

Какво означаваше това?

— Може първо да е била ударена по главата — каза Майрън.

Франсин поклати глава отрицателно.

— Аутопсията не показва никакви следи от по-ранен удар. Освен това са огледали и останалата част от къщата. Никъде не е имало кръв. Може и да са я почистили, разбира се, но се съмнявам, че някога ще узнаем това.

— Значи в доклада няма нищо подозрително?

— Нищичко — отговори Франсин.

Майрън вдигна ръце.

— Защо тогава сме тук? Да не би да се опитваме да си припомним изгубената младост?

Франсин го изгледа сериозно.

— Някой е проникнал в дома ми — отговори тя.

— Какво?

— След като прочетох досието. Трябваше да прилича на обир, но си личеше, че е обиск. Грижливо извършен. А малко след това ми се обади Рой Померанц. Помниш ли го?

— Не.

— Старият партньор на Уикнър.

— Да бе — сети се Майрън. — Неприятна мутра.

— Точно така. Сега е шеф на детективите. Вчера ме извика в кабинета си. Никога преди не го е правил. Искаше да знае защо съм ровила в старото досие на Брадфорд.

— И какво му каза?

— Измислих някаква малоумна история за това, че искам да проуча старите полицейски техники.

Майрън се намръщи.

— Померанц повярва ли ти?

— Не. Не повярва — рязко отговори Франсин. — Искаше да ме фрасне в стената и да изстиска истината от мен. Но се страхуваше. Престори се, че въпросите му са само рутинни, но трябваше да видиш лицето му. Имах чувството, че само половин сандвич с яйце го дели от инфаркта. Твърдеше, че се притеснява от последиците на това, което върша, защото е годината на изборите. Кимах често, извиних се и повярвах на историята му колкото и той на моята. Когато шофирах към къщи, забелязах, че имам опашка. Тази сутрин се отървах от нея и сега сме тук.

— Значи са направили дома ти на пух и прах?

— Да. Професионална работа — отговори Франсин, като стана и се приближи до него. — А сега, след като стъпих в купчина змии заради теб, няма ли най-после да ми кажеш защо ме хапят?

Майрън се замисли за възможностите, с които разполагаше, но откри, че не разполага с никакви. Наистина той беше набутал Франсин в тази бъркотия. Тя имаше право да знае.

— Чете ли днешния вестник? — попита той.

— Да.

— Видя ли историята за убийството на Хорас Слотър?

— Да — отговори Франсин и протегна ръка, сякаш за да го накара да замълчи. — В досието видях името Слотър. Но беше жена. Камериерка или нещо такова. Тя намерила трупа.

— Анита Слотър. Съпругата на убития.

Лицето на Франсин леко пребледня.

— О, господи, това никак не ми харесва. Продължавай.

Майрън й разказа цялата история. Когато свърши, Франсин погледна надолу към зелената поляна, където бе играла хокей като дете. После задъвка долната си устна.

— Едно нещо — каза тя. — Не знам дали е важно, или не. Анита Слотър е била нападана преди смъртта на Елизабет Брадфорд.

Майрън отстъпи назад.

— Какво искаш да кажеш с това „нападана“?

— Има го в досието. Уикнър написал, че по свидетелката — Анита Слотър — все още личали следи от някакво по-ранно нападение.

— Какво нападение? Кога?

— Не знам. Само това пише.

— Как можем да разберем?

— Може в мазето да пазят полицейския доклад — каза Франсин. — Но…

— Добре. Не можеш да рискуваш.

Франсин погледна часовника си и пристъпи към Майрън.

— Трябва да свърша някои неща, преди да започне смяната ми.

— Внимавай — каза той. — Да предположим, че къщата и телефонът ти се подслушват. Непрекъснато си мисли, че те следят. Ако забележиш опашка, звънни ми на мобифона.

Франсин Нигли кимна. После отново погледна надолу към поляната.

— Училището — меко каза тя. — Липсва ли ти понякога?

Майрън я погледна учудено.

Тя се усмихна.

— Нито пък на мен — каза Франсин.

Глава деветнадесета

Докато пътуваше обратно към дома си, мобифонът му звънна. Майрън отговори веднага.

— Имам информация за кредитната карта на Слотър.

Уин. Още един човек, който обичаше размяната на любезности. Още нямаше осем сутринта.

Майрън попита:

— Буден ли си?

— Мили боже, човече — изохка Уин и изчака една секунда. — Какво ме издаде?

— Не, имах предвид, че обикновено спиш до късно.

— Още не съм си лягал.

— Аха.

Майрън едва не попита с какво се е занимавал приятелят му, но спря навреме, тъй като го познаваше достатъчно добре.

Когато ставаше дума за Уин и нощта, незнанието беше благословено.

— Само едно плащане през последните две седмици — съобщи Уин. — Преди една седмица, в четвъртък, Хорас използвал кредитната си карта в „Холидей Ин“ в Ливингстън.

Майрън поклати глава. Ливингстън. Отново. Денят преди Хорас да изчезне.

— Колко?

— Двайсет и шест долара точно.

Странна сума.

— Благодаря — каза Майрън.

Щрак.

Ливингстън. Хорас Слотър беше ходил в Ливингстън. Майрън започна да си повтаря теорията, която бръмчеше в главата му от предишната вечер. Изглеждаше все по-добра.

Докато се върне у дома, Бренда вече се бе изкъпала и облякла. Безбройните тънки плитчици падаха по раменете й като великолепна тъмна вълна. Кожата с цвят на кафе с мляко блестеше. Тя му хвърли широка усмивка, която го прободе право в сърцето. Желанието му да я прегърне беше огромно.

— Обадих се на леля Мейбъл — каза Бренда. — Хората ще се съберат в нейната къща.

— Ще те оставя там.

Сбогуваха се с майка му, която строго ги предупреди да не говорят с полицията без присъствието на адвокат. Също така ги предупреди да си сложат предпазните колани.

Когато седнаха в колата, Бренда каза:

— Родителите ти са страхотни.

— Да. Мисля, че си права.

— Голям късметлия си.

Той кимна.

Тишина. После Бренда заговори отново:

— Все чакам някой от двама ни да каже: „А снощи?“.

Майрън се усмихна.

— Аз също.

— Не искам да забравя.

Майрън преглътна затруднено.

— Нито пък аз.

— Какво ще правим тогава?

— Не знам.

— Решителност — усмихна се Бренда. — Харесвам това качество у мъжете.

Майрън отново се усмихна и зави надясно по улица „Хобарт Гап“.

— Мислех, че Уест Ориндж е в другата посока — каза Бренда.

— Искам да спра за секунда на едно място, ако нямаш нищо против — обясни й Майрън.

— Къде?

— „Холидей Ин“. Според кредитната карта на баща ти той е бил там миналия четвъртък. Тогава за последен път е използвал кредитната си карта. Мисля, че се е срещнал там с някого на обед.

— Откъде знаеш, че не е спал там?

— Сметката беше точно двайсет и шест долара. Това е прекалено малко за стая, но прекалено много за храна на един човек. Освен това е точно двайсет и шест долара. Никакви центове. Когато хората дават бакшиш, често закръглят сметката. Затова предполагам, че е обядвал там с някого.

— И какво възнамеряваш да направиш?

Майрън сви рамене.

— Имам снимката на Хорас от вестника. Ще я покажа наоколо и ще видим какво ще стане.

На шосе 10 той зави наляво и отби в паркинга на хотела. До къщата на Майрън имаше по-малко от три километра. „Холидей Ин“ беше типичният двуетажен мотел. Майрън бе идвал тук за последен път преди четири години. На ергенското парти на един от старите му съученици. Някой беше наел чернокожа проститутка, подходящо кръстена Дейнджър[1]. Тя беше изпълнила сексуалното си шоу, което се приближаваше повече към откаченото, отколкото към еротичното. После им беше раздала визитните си картички. Те гласяха: „Ако искате да прекарате добре, обадете се на Дейнджър“. Оригинално. Сега, като се сети за това, Майрън бе готов да се обзаложи, че дори Дейнджър не беше истинското й име.

— Искаш ли да ме почакаш в колата? — обърна се той към Бренда.

Тя поклати глава.

— Ще се поразходя наоколо.

Стените във фоайето бяха украсени с тапети на цветя. Мокетът беше бледозелен. Рецепцията се намираше вдясно, а вляво се виждаше пластмасова скулптура, която приличаше на залепени рибешки опашки. Ужасно грозна.

Все още сервираха закуската на шведска маса. Десетки хора обикаляха около нея и се движеха сякаш под командата на хореограф — стъпка напред, сипваме храна в чинията, стъпка назад, стъпка надясно и отново напред. Никой не се буташе в никого. Ръце и усти се сливаха в едно общо неясно петно. На Майрън му се стори, че гледа научнопопулярен филм за живота на мравките.

Жизнерадостна сервитьорка пристъпи към него.

— Колко човека? — запита тя.

Майрън изпълни най-добрата си имитация на ченге и добави лека усмивка в стил Питър Дженингс — професионалист, но от друга страна, добър и достъпен човек. После се изкашля и запита:

— Виждали ли сте този човек?

Просто ей така. Без увертюри. Извади снимката от вестника и я показа на жената. Сервитьорката я разгледа внимателно. Както Майрън очакваше, тя не го попита кой е. Очевидно официалното му държане беше свършило работа.

— Не съм човекът, който ви трябва — каза жената. — Трябва да говорите с Каролайн.

— Каролайн?

Майрън Болитар — великият детектив.

— Каролайн Гундек. Тя обядва с него.

От време на време човек просто вадеше късмет.

— Миналия четвъртък ли беше това? — попита той.

Сервитьорката се замисли за момент.

— Мисля, че да — отговори тя.

— Къде мога да намеря госпожица Гундек?

— Кабинетът й е на ниво Б. Надолу и в края на коридора.

— Каролайн Гундек работи тук?

Казаха му, че кабинетът на Каролайн Гундек е на ниво Б, и той веднага разбра, че тя работи тук. Възкръсналият Шерлок.

— Каролайн работи тук от хиляда години — обясни сервитьорката и приятелски завъртя очи.

— Като каква?

— Мениджър по храната и напитките.

Хм. Професията й не означаваше нищо, освен ако Хорас не бе планирал да направи купон преди убийството си. Съмнително. Но все пак това бе сериозна следа. Майрън слезе до мазето и бързо намери кабинета. Но този път късметът му не проработи. Една от секретарките го уведоми, че госпожица Гундек днес не е на работа. А очакваха ли я? Секретарката не знаеше. Дали би могла да му даде домашния телефон на госпожица Гундек? Тя се намръщи. Майрън реши да не прекалява. Каролайн Гундек сигурно живееше някъде в района. Нямаше да е проблем да открие адреса и телефонния й номер.

Майрън се върна в коридора и набра номера на информацията. Попита за Гундек в Ливингстън. Нищо. После опита Ийст Хановер и околностите. Бинго. В Уипани имаше К. Гундек. Майрън набра номера й. След четири позвънявания се включи телефонен секретар. Майрън остави съобщение.

Когато се върна във фоайето, намери там Бренда, която стоеше сама в един ъгъл. Лицето й изглеждаше измъчено, а очите — разширени, сякаш някой току-що я бе фраснал с всичка сила в слънчевия сплит. Не помръдна и дори не погледна в неговата посока, докато отиваше към нея.

— Какво има? — попита Майрън.

Бренда си пое дъх и се обърна към него.

— Мисля, че и преди съм била тук — каза тя.

— Кога?

— Много отдавна. Всъщност не помня. Само някакво чувство… или просто така ми се струва. Но мисля, че съм идвала тук като малко момиченце. С майка ми.

Тишина.

— Помниш ли…

— Нищичко — прекъсна го Бренда. — Дори не съм сигурна, че е било тук. Може да е бил друг мотел. Този не е нещо особено. Но мисля, че беше тук. Тази странна скулптура… Позната ми е.

— С какво беше облечена? — опита Майрън.

Тя поклати глава.

— Не знам.

— Ами майка ти? Тя с какво беше облечена?

— Ти какво, да не си моден консултант?

— Просто се опитвам да събудя спомените ти.

— Не помня абсолютно нищо. Тя изчезна, когато бях едва на пет години. Колко си спомняш от времето, когато си бил на пет?

Бренда беше права.

— Хайде да се поразходим наоколо — предложи Майрън. — Да видим дали ще изскочи нещо друго.

Но нищо не се появи на повърхността, ако, разбира се, въобще имаше какво да се появи. Майрън и бездруго не очакваше кой знае какво. Не разбираше много от потиснати спомени и разни подобни. И все пак тази работа беше доста странна и прилягаше на теорията му. Докато отиваха обратно към колата на Майрън, той реши, че е време да сподели с Бренда хипотезата си.

— Мисля, че знам какво е правил баща ти.

Тя се спря и го погледна. Майрън продължи напред. Влезе в колата. Бренда го последва. Вратите на колата се затвориха.

— Мисля, че Хорас е търсил майка ти — каза Майрън.

Бяха й нужни няколко секунди, за да проумее думите му. После Бренда се облегна назад и попита:

— Защо мислиш така?

Майрън запали двигателя.

— Добре, но помни, че използвах думата „мисля“. Мисля, че това е правил. Нямам никакви доказателства.

— Добре. Давай нататък.

Майрън си пое дълбоко дъх.

— Да започнем с телефонните разговори на баща ти. Първо, звънял е в предизборния щаб на Артър Брадфорд няколко пъти. Защо? Доколкото знаем, между баща ти и Брадфорд има една-единствена връзка.

— Фактът, че майка ми е работила в дома му.

— Точно така. Преди двайсет години. Но трябва да вземем предвид и още нещо. Когато започнах да търся майка ти, се натъкнах на семейство Брадфорд. Мислех, че може да съществува някаква връзка. Баща ти явно е стигнал до същия извод.

Бренда не изглеждаше особено впечатлена.

— Какво още? — запита тя.

— Отново телефонните разговори. Хорас се е обаждал и на двамата адвокати, които са отговаряли за стипендиите ти.

— Е, и?

— Защо пък ще им се обажда?

— Не знам.

— Стипендиите ти са били доста странни, Бренда. Особено първата. Дори още не си играела баскетбол, а получаваш пълна стипендия за лъскаво частно училище плюс всички разноски. Няма логика. Стипендиите не се дават по този начин. А и аз проверих. Ти си единственият човек, получил стипендия „Достъпно образование“. Дали са я само през онази година.

— Накъде биеш?

— Някой е уредил тези стипендии с единствената цел да те подпомогне материално.

Майрън направи обратен завой при магазина за дрехи втора ръка и се насочи към шосе 10.

— С други думи — продължи той, — някой е искал да ти помогне. Баща ти вероятно се е опитвал да разбере кой е този човек.

Майрън погледна към нея, но Бренда не отговори на погледа му. Когато най-после заговори, гласът й беше дрезгав.

— И мислиш, че този човек е била майка ми?

Майрън се опита да й обясни нещата нежно.

— Не знам. Но защо иначе баща ти се е обаждал на Томас Кинкейд толкова много пъти? Човекът не е имал нищо общо със стипендиите ти, откакто си завършила гимназия. Прочете онова писмо. Защо Хорас му е досаждал толкова много? Единственото, за което мога да се сетя, е, че Кинкейд е имал информацията, която баща ти е искал.

— Откъде идват парите за стипендията?

— Точно така. Предполагам, че ако успеем да научим това, ще открием нещо доста интересно.

— Можем ли да го направим?

— Не съм сигурен. Адвокатите несъмнено ще твърдят, че става дума за поверителни отношения с клиента. Но ще включа и Уин. Ако става дума за пари, той ще има необходимите връзки, за да разузнае нещата.

Бренда се намести на седалката и се опита да смели чутото.

— Мислиш ли, че баща ми е успял да научи истината?

— Съмнявам се, но не мога да бъда сигурен. Обаче определено е вдигнал доста шум. Тормозил е адвокатите и дори е стигнал дотам да разпитва Артър Брадфорд. И вероятно точно там е прекалил. Дори ако не е имало нищо нередно, Брадфорд не би се зарадвал, ако някой започне да се рови из миналото му и да събужда старите духове особено в годината на изборите.

— И е убил баща ми?

Майрън не знаеше как да отговори на този въпрос.

— Прекалено рано е да се каже — отговори той. — Но да предположим за секунда, че баща ти е стигнал доста надалеч. Да предположим също така, че семейство Брадфорд са решили да го стреснат с един хубав бой.

Бренда кимна.

— Кръвта в шкафа.

— Точно така. Не спирам да се чудя защо открихме кръвта там. Защо Хорас не се е прибрал у дома, за да се измие и оправи? Предполагам, че са го били близо до болницата. Или поне в Ливингстън.

— Където живее семейство Брадфорд.

Майрън кимна.

— Ако Хорас е избягал от побоя или ако просто се е страхувал, че отново ще го нападнат, той не би се прибрал у дома. Вероятно е решил да се преоблече в болницата и да изчезне. В моргата забелязах дрехи в един ъгъл — униформа на пазач. Сигурно това е облякъл, когато е бил в „Сейнт Барнабас“. После е тръгнал нанякъде и…

Майрън замълча.

— И какво? — попита Бренда.

— По дяволите — изруга Майрън.

— Какво?

— Кой е телефонният номер на Мейбъл?

Бренда му го каза.

— Защо? — попита тя.

Майрън взе мобифона си и набра Лиза от телефонната компания. Помоли я да провери номера. Отне й около две минути.

— Нищо официално — каза Лиза. — Но проверих линията. Има някакъв шум.

— И това означава?

— Може би някой подслушва. Но трябва да изпратиш някого там, за да проверим.

Майрън й благодари и затвори.

— Подслушват и телефона на Мейбъл. Вероятно по този начин са открили баща ти. Обадил се е на леля ти и те са проследили обаждането.

— И кой стои зад това?

— Не знам — отговори Майрън.

Тишина. Минаха покрай пицария „Стар“. В младежките години на Майрън се носеха слухове, че в задната част на пицарията действа публичен дом. Той беше ходил там няколко пъти със семейството си. Когато баща му отиваше до тоалетната, Майрън го следваше. Но никога не откри нищо.

— Има още нещо, което не мога да разбера — каза Бренда.

— Какво?

— Дори ако си прав за стипендиите, откъде майка ми е можела да вземе толкова много пари?

Добър въпрос.

— Колко е взела от баща ти?

— Мисля, че четиринадесет хиляди.

— Ако е инвестирала добре, може и да са били достатъчни. Минали са седем години между изчезването й и първата стипендия, така че…

Майрън изчисли сумата наум. Четиринадесет хиляди за начало. Хм. Анита Слотър трябва да е направила страхотен удар, за да запази парите толкова дълго време. Възможно наистина, но дори през годините на Рейгън — не твърде вероятно.

Я чакай малко.

— Може да е открила друг начин да получи парите — бавно каза той.

— Как?

Майрън замълча за момент. Колелцата в главата му отново се завъртяха. Той погледна в огледалото за обратно виждане. Ако имаха опашка, то той не я забеляза. Но това не означаваше нищо. Рядко човек можеше да е сигурен само от един поглед. Трябваше да наблюдаваш колите, да ги запомниш, да проучиш начина им на движение. Но Майрън не можеше да се концентрира върху това. Не и в момента.

— Майрън?

— Мисля.

Бренда го погледна, сякаш възнамеряваше да каже нещо, но после се отказа.

— Да предположим — продължи Майрън, — че майка ти е научила нещо за смъртта на Елизабет Брадфорд.

— Вече не разсъждавахме ли по този въпрос?

— Просто ме изслушай. Преди стигнахме до две възможности. Едната, че се е уплашила и е избягала. Другата, че са опитали да я наранят и тя е избягала.

— А сега виждаш трета възможност?

— Нещо такова.

Майрън мина покрай новото кафене „Старбъкс“ на ъгъла на авеню „Маунт Плезънт“. Искаше да спре, тъй като изпитваше кофеинов глад, но продължи.

— Да предположим, че майка ти е избягала. А след като е била вече в безопасност, е поискала пари, за да мълчи.

— Мислиш, че е изнудвала семейство Брадфорд?

— По-скоро е искала нещо като компенсация.

Майрън говореше, докато идеите още не бяха напълно оформени в главата му. Това винаги беше опасно.

— Майка ти вижда нещо. Осъзнава, че единственият начин да осигури безопасността и на себе си, и на семейството си е да избяга и да се покрие. Ако семейство Брадфорд я намерят, ще я убият. Съвсем просто е. Ако се опита да направи нещо хитро — например да скрие някаква улика в сейф, в случай че изчезне или нещо такова — те ще я измъчват, докато им каже къде е. Майка ти няма избор. Трябва да бяга. Но иска да се погрижи за дъщеря си. Затова иска да е сигурна, че дъщеря й ще получи всичко, което тя не би могла да й осигури. Добро образование. Възможност да живее в лъскавото университетско градче вместо в мръсотията на Нюарк. Такива неща.

Нова тишина.

Майрън зачака. Прекалено бързо излагаше теориите си и не даваше на мозъка си възможност да осмисли думите му. Сега спря и зачака всичко да улегне.

— Твоите сценарии — каза Бренда. — Винаги се опитваш да покажеш майка ми в най-добрата светлина. Мисля, че си заслепен.

— Защо?

— Ще те попитам отново: ако всичко това е вярно, защо не ме е взела със себе си?

— Бягала е от убийци. Коя майка би искала да изложи детето си на такава опасност?

— И е страдала от толкова силна параноя, че никога не ми се е обадила? Не е поискала да ме види?

— Параноя? — повтори Майрън. — Онези типове подслушват телефона ти. Следят те. Баща ти е мъртъв.

Бренда поклати глава.

— Не разбираш — каза тя.

— Какво?

Очите й се бяха насълзили, но гласът й прозвуча твърдо.

— Можеш да измисляш какви ли не извинения, но не можеш да забравиш факта, че е изоставила детето си. Дори ако е имала основателна причина, дори ако е била тази прекрасна, готова на саможертва майка, направила всичко това, за да ме защити, защо е оставила дъщеря си да вярва, че майка й я е зарязала? Не е ли осъзнавала колко ужасно е това за едно петгодишно момиченце? Не е ли могла да намери някакъв начин да каже истината дори след всичките тези години?

Детето й. Дъщеря й. Да й каже истината. Никога „аз“ или „на мен“. Интересно. Майрън реши, че е по-добре да замълчи. Нямаше отговор на въпросите на Бренда.

Минаха покрай института „Кеслър“ и спряха на светофара. След малко Бренда каза:

— Все пак искам да отида на тренировка следобед.

Майрън кимна. Разбираше я. Игрището й предлагаше утеха.

— И искам да играя в началния мач.

Майрън отново кимна. Вероятно и Хорас би искал това.

Завиха покрай гимназията „Маунтин Хил“ и стигнаха до дома на Мейбъл Едуардс. На улицата пред къщата бяха паркирани поне дузина коли, повечето американски, повечето овехтели и очукани. Официално облечена чернокожа двойка стоеше до вратата. Мъжът натисна звънеца. Жената държеше поднос с храна. Когато забелязаха Бренда, се вторачиха в нея, а после й обърнаха гръб.

— Очевидно са прочели вестниците — каза Бренда.

— Никой не вярва, че ти си го извършила.

Погледът й му каза да спре да се държи покровителствено.

Отидоха до вратата и застанаха зад двойката. Семейството въздъхна и отмести очи от тях. Мъжът потропваше с крак. Жената въздъхна високо. Майрън отвори уста, но Бренда твърдо поклати глава. Вече четеше мислите му.

Някой отвори вратата. Вътре вече имаше доста хора. Всички добре облечени. Всички чернокожи. Интересно защо това му правеше впечатление. Черна двойка. Чернокожи в къщата. Снощи на барбекюто не му се беше сторило странно, че всички освен Бренда са бели. Всъщност Майрън не си спомняше някога черен да е присъствал на някоя от веселбите в квартала. Защо тогава се изненадваше, че той е единственият бял тук? И защо това го караше да се чувства странно?

Двойката изчезна вътре, сякаш всмукани от прахосмукачка. Бренда се поколеба. Когато най-после прекрачиха прага, му се стори, че попадат във филм на Джон Уейн. Тихият шепот спря, сякаш някой бе изключил радиото. Всички се обърнаха и вторачиха в тях. За секунда Майрън си помисли, че става дума за расова омраза, но после видя, че враждебността е насочена само към нещастната дъщеря.

Бренда беше права. Мислеха, че тя го е направила.

Стаята беше пълна с хора и задушна. Вентилаторите се въртяха безрезултатно. Мъжете разкопчаваха яките си, за да дишат по-леко. Всички лица бяха покрити с пот. Майрън погледна към Бренда. Изглеждаше дребна, самотна и изплашена, но не отместваше очи от гостите. Майрън усети, че го хваща за ръката. Стисна нейната в отговор. Бренда се изправи и вдигна високо глава.

Тълпата се раздели, за да направи път, и Мейбъл Едуардс се появи. Очите й бяха подути и зачервени. В ръката си стискаше носна кърпичка. Всички погледи се приковаха върху Мейбъл и зачакаха реакцията й. Когато видя племенницата си, тя разтвори ръце и я повика при себе си. Бренда не се поколеба. Хвърли се в дебелите, меки ръце, облегна глава на рамото на Мейбъл и за първи път наистина се разплака.

Мейбъл залюля племенницата си напред-назад, потупа я по гърба и се опита да я успокои. В същото време очите й оглеждаха стаята. Приличаше на майка вълчица. Предизвикваше, а после отпъждаше всеки поглед, насочен към племенницата й.

Тълпата постепенно отмести очи от тях и разговорите се върнаха към нормалното. Майрън усети, че изпънатите му нерви се отпускат. Плъзна поглед из стаята, търсейки познати лица. Забеляза няколко баскетболисти, момчета, с които беше играл в гимназията. Някои от тях му кимнаха. Майрън отговори на поздравите им. Малко момченце притича през стаята, имитирайки звука на сирена. Майрън го позна от снимките над камината. Внукът на Мейбъл Едуардс. Синът на Терънс Едуардс.

И като говорим за вълка, къде беше самият Терънс?

Майрън отново огледа стаята. Никаква следа от него. Мейбъл и Бренда най-после се пуснаха. Бренда избърса очите си. Мейбъл й посочи банята. Бренда успя да кимне и тръгна натам.

Мейбъл се приближи към Майрън и попита без предисловия:

— Знаеш ли кой уби брат ми?

— Не.

— Но ще го намериш.

— Да.

— Имаш ли някаква идея?

— Само идея — отговори Майрън. — Нищо повече.

Тя кимна отново.

— Ти си добър човек, Майрън.

На камината беше направено нещо като малко светилище. Снимка на усмихнатия Хорас Слотър, заобиколена с цветя и свещи. Майрън се вгледа в усмивката, която не беше виждал от десет години и никога вече нямаше да види.

Не се чувстваше добър човек.

— Трябва да ви задам още няколко въпроса — каза Майрън.

— Щом е нужно.

— И за Анита.

Мейбъл не извърна очи от него.

— Все още ли мислиш, че тя е свързана с всичко това? — попита жената.

— Да. Освен това бих искал да изпратя тук един човек, за да провери телефона ви.

— Защо?

— Мисля, че го подслушват.

Мейбъл го погледна объркано.

— Кой би подслушвал телефона ми? — запита тя.

По-разумно беше да не й обяснява сега.

— Не знам — каза Майрън, — но когато брат ви се обади, спомена ли нещо за „Холидей Ин“ в Ливингстън?

Нещо проблесна в очите й.

— Защо питаш?

— Очевидно Хорас е обядвал там с една от служителките в деня, преди да изчезне. Тогава е използвал кредитната си карта за последен път. А когато минахме оттам, Бренда си помисли, че вече е виждала мястото. Реши, че е ходила там с Анита.

Мейбъл затвори очи.

— Какво има? — попита Майрън.

Още посетители влязоха в къщата. Всички носеха подноси с храна. Мейбъл прие съболезнованията им с мила усмивка и твърдо ръкостискане. Майрън чакаше.

Когато остана една свободна пролука, Мейбъл каза:

— Хорас никога не ми е споменавал „Холидей Ин“ по телефона.

— Но има и нещо друго — каза Майрън.

— Да.

— Анита водила ли е някога Бренда в „Холидей Ин“?

Бренда се върна в стаята и погледна към тях. Мейбъл сложи ръка на рамото на Майрън.

— Сега не е време за това — каза тя.

Той кимна.

— Може би довечера — продължи Мейбъл. — Мислиш ли, че ще можеш да дойдеш сам?

— Да.

Мейбъл Едуардс го остави, за да обърне внимание на семейството и приятелите на Хорас. Майрън отново се почувства излишен, но този път това нямаше нищо общо с цвета на кожата му.

Той бързо излезе от къщата.

[1] Опасност. — Б.пр. ↑

Глава двадесета

Когато потегли по пътя, Майрън включи мобифона си. Имаше две обаждания, на които не беше отговорил. Едното от Есперанца в службата, другото — от Джесика в Ел Ей. Майрън се запита за момент какво да прави. Но всъщност не се съмняваше. Набра номера на хотелския апартамент на Джесика. Не се ли проявяваше като мухльо, бързайки да отговори на обаждането й? Вероятно. Но Майрън реши, че е достатъчно зрял, за да го стори. Може и да не беше особено мъжествено, но никога не си бе падал по лъжи и игрички.

Телефонистката на хотела го свърза, но никой не отговори. Той остави съобщение. После звънна в службата.

— Имаме голям проблем — съобщи му Есперанца.

— В неделя? — учуди се Майрън.

— Господ може и да си почива, но не и собствениците на отбори.

— Чу ли за Хорас Слотър? — попита Майрън.

— Да — отговори тя. — Съжалявам за приятеля ти, но все пак имаме и работа, която трябва да вършим. И сериозен проблем.

— Какъв?

— „Янките“ са решили да продадат Лестър Елис. На Сиатъл. Насрочили са пресконференция за утре сутрин.

Майрън разтърка носа си замислено.

— Откъде научи? — попита той.

— Девън Ричардс.

Надежден източник. По дяволите.

— Лестър знае ли?

— Не.

— Ще получи удар, когато научи.

— Сигурна съм в това.

— Някакви предложения?

— Никакви — подчерта Есперанца. — Едно от преимуществата да си подчинен.

Втората линия на телефона му прозвънна.

— Ще ти се обадя пак — каза Майрън.

После натисна копчето за втора линия, за да разбере кой го търси.

Франсин Нигли каза:

— Следят ме.

— Къде си? — попита Майрън.

— До магазин „А и П“ край площада.

— В каква кола си?

— Син буик. Петгодишен. Бял покрив.

— Номер?

— Ню Джърси, четири-седем-шест-четири-пет Т.

Майрън се замисли за момент.

— Кога започва смяната ти?

— След половин час.

— На бюро ли ще си, или из улиците?

— На бюро.

— Добре. Ще го поема оттам.

— Ще го поемеш?

— Ако останеш в участъка, той няма да си губи прекрасния неделен ден, за да виси отвън. Така че ще го проследя.

— Ще проследиш следящия?

— Точно така. Насочи се по „Маунт Плезънт“ към авеню „Ливингстън“. Ще тръгна оттам.

— Хей, Майрън.

— Да?

— Ако става нещо голямо, искам и аз да участвам.

— Разбира се.

Затвориха. Майрън обърна към Ливингстън. Паркира близо до отбивката за авеню „Ливингстън“. Разкриваше се чудесна гледка към полицейския участък и лесен достъп до всички пътища. Остави двигателя да работи и се загледа в хората около паметника. Солиден брой жители на Ливингстън посещаваха редовно паметника и площада. Стари дами се разхождаха бавно, обикновено на двойки, някои от по-спортните размахваха леки гирички. Виждаха се и семейни двойки, петдесет или шейсетгодишни, облечени в еднакви анцузи. Мила гледка. Тийнейджъри се мотаеха наоколо, като устите им осъществяваха много по-напрегната тренировка от мускулите им. Фанатични бегачи профучаваха покрай тях, без да ги погледнат. Те носеха лъскави слънчеви очила и показваха голите си кореми. Голи кореми. Дори мъжете. Това пък какво беше?

Майрън се насили да не мисли за целувката с Бренда. Или пък как се беше почувствал, когато тя му се усмихна над масата за пикник. Или как светваше лицето й, когато се развълнуваше. Или пък колко оживено разговаряше с хората, дошли на гости в дома на родителите му. Или колко нежна беше с Тими, докато му слагаше лепенката.

Добре че не мислеше за нея.

За момент той се зачуди дали Хорас би одобрил това. Странна мисъл. Но съществуваше. Дали старият му наставник би одобрил. Майрън се замисли. Зачуди се какво ли би било да ходи с чернокожа жена. Дали самото табу не криеше някаква привлекателност? Загриженост за бъдещето? Представи си как те двамата живеят в предградията, педиатърката и спортният агент, смесена двойка със сходни мечти, и тогава осъзна колко глупаво беше за човек, влюбен в жена, която се намира в Лос Анджелис, да си мисли подобни дивотии за друга жена, която познава едва от два дни.

Глупаво. Да.

Руса спортистка, облечена в тесни лилави шорти и бял спортен сутиен, премина покрай колата му. Тя се вгледа вътре и му се усмихна. Майрън отвърна на усмивката й. Гол корем. Е, човек трябваше да приема и доброто с лошото.

На отсрещната страна на улицата Франсин Нигли отби по пътя към участъка. Майрън форсира колата и сложи крак на спирачката. Буикът, който се движеше зад нея, профуча покрай участъка, без да намали. Майрън беше опитал да проследи регистрационния му номер чрез източника си в отдела за превозни средства, но беше неделя и не постигна никакъв успех.

Той потегли по авеню „Ливингстън“ и последва буика на юг. Остана четири коли назад и проточи врат, за да вижда по-добре. Никой не караше бързо. Хората в Ливингстън не бързаха в неделя. Но това не беше проблем. Буикът спря на светофара на авеню „Нортфийлд“. Вдясно се намираше някакъв малък универсален магазин. Когато Майрън беше дете, в тази сграда се помещаваше началното училище „Рузвелт“. Преди двайсет години някой реши, че Ню Джърси се нуждае от повече магазини и по-малко училища. Предвидливост.

Буикът зави надясно. Майрън запази разстоянието между тях и направи същото. Отново потеглиха към шосе 10, но преди да изминат и километър, буикът сви наляво по улица „Кресънт“. Майрън се намръщи. Малка квартална уличка, използвана най-вече за да стигнеш по-бързо до „Хобарт Гап“. Хм. Това вероятно означаваше, че господин Буик познава града доста добре и не е аутсайдер.

Бърз завой надясно последва левия. Майрън разбра накъде отиваше буикът. В този район имаше само едно нещо, сгушено между еднофамилните къщи и едва течащия поток. Детското бейзболно игрище.

Игрище „Медоубрук“. Слънчевият неделен ден предполагаше, че паркингът и пътят са претъпкани с коли. Така наречените семейни ванове бяха заменили облицованите с дърво комбита от детството на Майрън, но много малко други неща се бяха променили. Паркингът все още не беше асфалтиран. Павилионът все още беше от бял цимент със зелена украса и беше управляван от майки доброволки. Пейките бяха метални и изпълнени с родители, които окуражаваха децата си с прекалено жизнерадостни крясъци.

Буикът спря на забранено място в края на паркинга. Майрън намали и зачака. Когато вратата на буика се отвори и детектив Уикнър, водещият следовател по случая с „инцидентната смърт“ на Елизабет Брадфорд, излезе величествено от автомобила, Майрън не се изненада. Пенсионираният полицай свали слънчевите си очила и ги метна в колата. Сложи си бейзболното кепе, зелено с избродирано „С“ отпред. Лицето му забележимо се отпусна, сякаш слънцето беше най-нежният масажист. Уикнър махна на няколко човека, застанали до оградата, на чиято табелка пишеше „Оградата на Илай Уикнър“. Мъжете отвърнаха на поздрава на бившия полицай. Уикнър тръгна към тях.

Майрън остана за момент на мястото си. Детектив Илай Уикнър се мотаеше на това място още от детските години на Майрън. То представляваше нещо като негов трон. Хората го обичаха. Приближаваха се до него, удряха го приятелски по гърба и се ръкуваха с него. Майрън почти очакваше, че някой ще се наведе да целуне и пръстена му. Уикнър се ухили весело. Беше си у дома. В рая. На мястото, където все още беше голям човек.

Време беше това да се промени.

Майрън намери място за паркиране, изскочи от колата и се приближи към детектива. Краката му хрущяха по чакъла. Той се върна обратно във времето, когато се беше разхождал по същата настилка с меките си, детски гуменки. Майрън беше от добрите играчи в детската лига. Всъщност беше страхотен играч, докато навърши единайсет години. Беше довел отбора си до няколко победи и изглеждаше, че ще бие рекорда по точки. Трябваха му само два успешни удара в следващите четири мача. Хвърляше дванайсетгодишният Джо Давито. Джо метна топката силно и невнимателно. Тя удари Майрън по челото точно под каската. Майрън падна на земята. Спомни си как примигна, когато се просна по гръб. Спомни си как гледаше към блестящото слънце. Спомни си как видя лицето на треньора си — господин Фарли. А после се появи баща му, който преглътна сълзите си, вдигна го със силните си ръце и нежно го погали по главата. Заведоха го в болницата веднага. Нямаше никакви трайни увреждания. Поне не физически. Но след тази случка Майрън се отказа от играта. Бейзболът вече не беше същият за него. Играта го беше наранила и бе изгубила невинността си.

Около Уикнър стояха десетина човека. Всички носеха бейзболни шапки с идеални козирки, а не прегънати и смачкани като на хлапетата. Бели тениски бяха опънати по шкембетата им, които напомняха на топки за боулинг. Телата на „Будвайзер“. Мъжете стояха облегнати на оградата и коментираха децата, обсъждаха мачовете им и предричаха бъдещето им, сякаш на някого му пукаше за мненията им.

В детската лига имаше много болка. През последните години бяха изписани много статии по въпроса, които критикуваха прекалено амбициозните родители, и то напълно заслужено. Но политически коректната алтернатива на новото време за всеобщото равенство не беше много по-добра. Хлапето удря слабо. Въздъхва разочаровано и тръгва към първа база. Треньорът от новото поколение извиква: „Добър удар!“. Разбира се, ударът не е добър. Е, какво послание тогава изпращаш на детето? Родителите се преструват, че победата не е важна и че най-добрият играч в отбора не трябва да получава повече време за игра или по-добра позиция от най-лошия. Но проблемът с всичко това, освен очевидния факт, че е лъжа, е, че хлапетата не се заблуждават. Децата не са глупави. Те знаят, че се отнасят снизходително към тях, като им дрънкат всички тези дивотии, и негодуват срещу това.

Така че болката остава. И вероятно ще остане там завинаги.

Няколко човека познаха Майрън. Потупаха съседите си по раменете и посочиха към него. Ето го. Майрън Болитар. Най-великият баскетболист в града. Щеше да стане страхотен професионалист, ако… Ако. Съдба. Коляното. Майрън Болитар. Полулегенда, полупредупреждение към съвременната младеж. Спортният еквивалент на разбитата кола, която използваха, за да демонстрират опасностите от шофирането в пияно състояние.

Майрън се отправи към мъжете до оградата. Запалянковците на Ливингстън. Същите хора ходеха на всички футболни и бейзболни мачове. Някои бяха свестни типове. Други — пълни идиоти. Всички познаха Майрън. Поздравиха го топло. Детектив Уикнър си мълчеше, приковал очи в игрището, гледайки мача прекалено напрегнато.

Майрън го потупа по рамото.

— Здрасти, детектив.

Уикнър бавно се обърна към него. Майрън помнеше добре пронизващите му сиви очи, но в момента те бяха доста зачервени. Може би конюнктивит. Или алергия. Или алкохол. Изборът си е ваш. Кожата му беше прекалено загоряла и приличаше на гьон. Носеше жълта фланелка с яка и цип отпред. Ципът беше свален. На врата му висеше дебела златна верижка. Изглеждаше нова. Вероятно предназначена да придаде по-весел вид на пенсионера. Не вършеше работа обаче.

Уикнър успя да се усмихне.

— Вече си достатъчно възрастен, за да ме наричаш Илай, Майрън.

Майрън реши да опита.

— Как си, Илай?

— Добре, Майрън. Пенсионирането ми се отразява добре. Често ходя за риба. А ти? Наблюдавах опита ти да се върнеш в спорта. Съжалявам, че не се получи.

— Благодаря — каза Майрън.

— Все още ли живееш с родителите си?

— Не, сега съм в града.

— Какво те води насам? На гости на семейството ли си дошъл?

Майрън поклати глава.

— Исках да поговоря с теб.

Отдръпнаха се на десетина метра от останалите. Никой не ги последва.

— За какво искаш да говорим? — попита Уикнър.

— За един стар случай.

— Полицейски случай?

Майрън го погледна сериозно.

— Да — отговори той.

— И за кой случай става дума?

— Смъртта на Елизабет Брадфорд.

За чест на Уикнър, той не разигра сцена на учудване. Свали бейзболната шапка от главата си и приглади посивялата си коса. После върна шапката на мястото й.

— Какво искаш да научиш?

— Подкупът — отговори Майрън. — Искам да знам дали семейство Брадфорд ти платиха накуп солидна сума, или уредиха дългосрочното й изплащане с лихви и т.н.?

Уикнър пое удара с изправен гръб. Дясната страна на устата му потръпна, сякаш се мъчеше да сдържи сълзите си.

— Не ми харесва отношението ти, сине.

— Твоя си работа.

Майрън знаеше, че единственият му шанс е директното нападение без задръжки. Игричките или фините подпитвания нямаше да го доведат доникъде.

— Имаш две възможности, Илай. Първата е да ми кажеш какво наистина се случи с Елизабет Брадфорд, а аз да се опитам да запазя доброто ти име вън от тази история. Втората възможност е да уведомя пресата за полицейско прикриване на случая и да унищожа репутацията ти — каза Майрън и махна с ръка към игрището. — Докато свърша с теб, ще имаш късмет, ако те приемат да се мотаеш отново около „Писоара на Илай Уикнър“.

Уикнър се извърна настрани. Майрън забеляза, че раменете му се повдигат и смъкват надолу от затрудненото му дишане.

— Не знам за какво говориш — каза бившето ченге.

Майрън се поколеба за момент. После заговори с мек глас.

— Какво стана с теб, Илай?

— Какво?

— Гледах на теб като на пример за живота — отговори Майрън. — Интересуваше ме какво мислиш…

Думите уцелиха болното място. Раменете на Уикнър започнаха леко да се изправят. Майрън зачака. Най-после детективът се обърна с лице към него. Загрубялата му кожа сега изглеждаше напълно изсушена, отпусната и остаряла. Уикнър се опита да каже нещо. Майрън реши да не го притеснява с нетърпението си.

Едра ръка стисна рамото на Майрън.

— Проблем ли има тук? — запита някой.

Майрън се завъртя. Ръката принадлежеше на шефа на детективите Рой Померанц, мутрата, която навремето беше партньор на Уикнър. Померанц носеше бяла тениска и бели шорти, прекалено тесни за него. Все още притежаваше мъжествена фигура, но вече бе напълно плешив и главата му изглеждаше полирана.

— Махни си ръката от рамото ми — каза Майрън.

Померанц не му обърна внимание.

— Всичко наред ли е? — запита той.

— Просто си приказвахме, Рой — отговори Уикнър.

— За какво?

Майрън реши да се справи с този въпрос.

— За теб — отговори той.

Широка усмивка.

— Така ли?

Майрън посочи с ръка към главата му.

— Тъкмо обсъждахме, че ако си сложиш една обица халка, ще си абсолютно като Мистър Клийн[1].

Усмивката на Померанц се стопи.

Майрън сниши глас.

— Ще ти го кажа още веднъж. Разкарай си ръката или ще я счупя поне на три места.

Забележете уточняването за трите места. Определените заплахи винаги са най-добрите. Беше научил това от Уин.

Померанц остави ръката си на рамото му още една-две секунди, за да запази достойнството си, после я махна.

— Все още си полицай, Рой — каза Майрън. — Затова ти можеш да загубиш най-много. Но ще ти направя същото предложение. Разкажи ми каквото знаеш за случая Брадфорд и ще се опитам да запазя името ти вън от историята.

Померанц му се ухили презрително.

— Странна работа, Болитар — каза той.

— Кое?

— Това, че започваш да се ровиш в тази стара история тъкмо в годината на изборите.

— И какво означава това според теб? — попита Майрън.

— Работиш за Дейвисън — отговори Померанц. — Просто се опитваш да изложиш един добър човек като Артър Брадфорд, за да помогнеш на онзи боклук.

Дейвисън беше съперникът на Брадфорд за мястото на губернатора.

— Съжалявам, Рой, но не си на прав път — каза Майрън.

— Така ли? Е, както и да е, Елизабет Брадфорд умря при падане от терасата.

— Кой я бутна?

— Беше нещастен случай.

— Някой я бутна случайно?

— Никой не я е бутал, умнико. Било е късно през нощта. Терасата била хлъзгава. Тя паднала. Инцидент. Такива неща стават непрекъснато.

— Наистина ли? В колко от смъртните случаи в Ливингстън през последните двайсет години някоя жена е падала от собствения си балкон?

Померанц скръсти ръце на гърдите си. Бицепсите му приличаха на баскетболни топки. Глупакът издуваше мускули уж незабележимо, за да остави у околните впечатлението, че те просто така си изглеждат.

— Нещастни случаи в дома. Знаеш ли колко човека умират от тях всяка година? — запита той.

— Не, Рой — отговори Майрън. — Колко?

Померанц не отговори. Не беше учудващо. Той прикова очи в Уикнър, който продължи да мълчи. Пенсионираният детектив изглеждаше леко засрамен.

Майрън реши да нанесе нов удар.

— Ами нападението върху Анита Слотър? — запита той. — И това ли е било нещастен случай?

Объркано мълчание. Уикнър неволно изстена. Дебелите ръце на Померанц се отпуснаха покрай тялото.

— Не знам за какво говориш — каза той.

— Разбира се, че знаеш, Рой. Илай дори го е споменал в полицейския протокол.

Вбесена усмивка.

— Имаш предвид досието, което Франсин Нигли открадна от архива?

— Не го е крала, Рой. Просто го е прегледала.

Померанц се усмихна бавно.

— Досието липсва. Тя го е видяла за последен път. Ние твърдо вярваме, че полицай Франсин Нигли е откраднала документите.

Майрън поклати глава.

— Не е толкова лесно, Рой. Можеш да скриеш досието. Можеш да скриеш и протокола за нападението върху Анита Слотър. Но аз вече сложих ръка върху болничната документация. От „Сейнт Барнабас“. Те също поддържат документация, Рой.

Още замаяни погледи. Майрън, разбира се, блъфираше, но блъфът свърши работа.

Померанц се наведе към Майрън. Дъхът му миришеше на лошо смляна храна. Ченгето заговори с нисък глас.

— Пъхаш си носа там, където не трябва.

Майрън кимна.

— А ти не си миеш редовно зъбите.

— Няма да ти позволя да провалиш един свестен човек с фалшиви инсинуации.

— Инсинуации — повтори Майрън развеселено. — Да не би да обогатяваш речника си със сложни думи, докато си дежурен, Рой? Данъкоплатците знаят ли за това?

— Играеш рискована игра, смешнико.

— Ооо, толкова се уплаших — отвърна Майрън.

Когато не можеш да измислиш духовит отговор, придържай се към класиката.

— Няма защо да се занимавам с теб — каза Померанц и се ухили. — Имам си Франсин Нигли.

— Какво за нея?

— Тя не трябваше да се рови в онова досие. Смятаме, че някой от хората на Дейвисън, вероятно ти, Болитар, й е платил, за да го открадне. С цел събирането на каквато и да е информация, която да се използва по изкривен начин, за да пострада Артър Брадфорд.

Майрън се намръщи.

— По изкривен начин? — повтори той.

— Мислиш, че няма да го направя ли? — попита Померанц.

— Дори не знам какво означава това. Изкривен начин? И това ли го изрови от речника?

Померанц размаха пръст в лицето на Майрън.

— Мислиш ли, че няма да я уволня и да съсипя кариерата й?

— Померанц, дори ти не си толкова тъп. Някога чувал ли си за Джесика Кълвър?

Пръстът се отмести от лицето му.

— Гаджето ти, нали? — запита Померанц. — Писателка или нещо такова.

— Известна писателка — отговори Майрън. — Много уважавана. И знаеш ли какво ще направи тя? При това с най-голямо удоволствие. Ще напише дълга статия за сексуалната дискриминация в полицейските участъци. Ако направиш нещо на Франсин Нигли, ако дори я понижиш или започнеш да я товариш с непосилни задачи, или дори си позволиш да дишаш в лицето й, докато се храни, обещавам ти, че когато Джесика свърши с теб, няма да можеш да си намериш работа и като чистач в полицията.

Померанц погледна объркано. Вероятно не беше съвсем наясно за какво става дума. Ченгето призова на помощ всичките си сили и се усмихна почти сладко.

— Добре — каза той. — Значи студената война започва отново. Аз мога да ти пусна атомната бомба и ти можеш да постъпиш по същия начин. В задънена улица сме.

— Грешиш, Рой. Ти си човекът със служба, семейство, репутация и може би надвиснала присъда. Аз нямам какво да губя.

— Не говориш сериозно. Имаш си работа с най-мощното семейство в Ню Джърси. Наистина ли вярваш, че нямаш какво да губиш?

Майрън сви рамене.

— Аз съм и малко луд — поясни той. — Или казано с твоите думи, мозъкът ми работи по изкривен начин.

Померанц хвърли поглед към Уикнър, който не отмести очи от него. Чу се удар от бухалка. Тълпата скочи на крака. Топката удари оградата.

— Давай, Били! — завикаха от всички страни.

Померанц им обърна гръб и тръгна, без да каже дума.

Майрън се загледа в Уикнър.

— В абсолютен измамник ли си се превърнал, детектив?

Уикнър не отговори.

— Когато бях на единайсет години, ти говори пред класа ни. Всички вярвахме, че си най-готиният тип, когото някога сме виждали. По време на мачовете вечно поглеждах към теб. Исках одобрението ти. Но се оказа, че ти си само една лъжа.

Уикнър не отмести очи от игрището.

— Забрави тази история, Майрън — каза той изморено.

— Не мога.

— Дейвисън е боклук. Не си струва.

— Не работя за Дейвисън. Работя за дъщерята на Анита Слотър.

Уикнър пак не погледна към него. Устата му беше здраво стисната, но Майрън забеляза нервното потръпване в ъгълчето й.

— Единственото, което ще постигнеш, е да нараниш много хора — каза детективът.

— Какво се случи с Елизабет Брадфорд? — настоя Майрън.

— Падна — отговори ченгето. — Това е всичко.

— Няма да спра да ровя — обеща Майрън.

Уикнър намести шапката си и се отдалечи от него.

— Тогава още хора ще умрат — каза той.

В гласа му нямаше заплаха, а само примирената болка от неизбежното.

[1] Рекламното лице на домакински препарат за почистване. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и първа

Когато Майрън тръгна обратно към колата си, двамата биячи от фермата Брадфорд го чакаха. Едрият и кльощавият, по-възрастен тип. Кльощавият носеше риза с дълъг ръкав, така че Майрън не можа да види дали има татуировка, но и двамата отговаряха точно на описанието на Мейбъл Едуардс.

Майрън усети как нещо в него се раздвижва.

Едрият тип беше бавен. Вероятно е бил борец като ученик. Побойник в местен бар. Мислеше се за як, но Майрън знаеше, че биячът няма да му създаде проблеми. Кльощавият, по-възрастен тип не беше нищо особено във физическо отношение. Приличаше на застаряла версия на смотаняка, когото всички биеха в старото рисувано филмче „Чарлс Атлас“. Но лицето му толкова приличаше на муцуна на пор, а очите — на мъниста, че това те караше да се замислиш. Майрън знаеше, че не трябва да съди за някого само по външния му вид, но лицето на този тип беше прекалено слабо, с прекалено остри черти и прекалено жестоко.

Майрън заговори на Кльощавия Пор:

— Мога ли да видя татуировката ти? — попита той.

Директен подход.

Едрият погледна объркано, но Порът не се стресна.

— Не съм свикнал мъже да ме свалят по този начин — каза той.

— Мъже — повтори Майрън. — Но като имам предвид красотата ти, сигурно не можеш да се отървеш от мадами.

Ако Кльощавият беше засегнат от обидната му забележка, то той реши да я пренебрегне с усмивка.

— Значи наистина искаш да видиш змията? — попита той.

Майрън поклати глава. Змията. Беше получил отговор на въпроса си. Тези бяха типовете. Едрият беше ударил Мейбъл Едуардс в окото.

Пламъчето в душата му се разгоря.

— Какво мога да направя за вас, приятели? — попита Майрън. — Да не би да събирате помощи за кънтри клуба?

— Да — отговори биячът. — Дарения от кръв.

Майрън го изгледа заплашително.

— Аз не съм бабичка, здравеняко — каза той.

— Ъ? — измънка глупакът.

Кльощавият се изкашля.

— Бъдещият губернатор Брадфорд би искал да те види — съобщи той.

— Бъдещият губернатор?

Порът сви рамене.

— Увереност — обясни той.

— Хубаво е, че вярваш в работодателя си. А защо той не ми се обади?

— Бъдещият губернатор сметна, че е по-разумно ние да те придружим.

— Мисля, че мога да шофирам достатъчно добре — отвърна Майрън, погледна отново към бияча и заговори бавно. — Все пак аз не съм баба.

Едрият се размърда неловко и завъртя врата си.

— Да, но аз мога да те набия като такава — каза той.

— Да ме набиеш, както биеш бабите — ухили се Майрън. — Леле, какъв страхотен тип.

Наскоро Майрън бе чел някъде за гурута, които учеха учениците си, че за да успеят, трябва да си представят, че са преуспяващи. Виж го във въображението си и то ще стане. Майрън не знаеше дали да вярва в подобни измишльотини, но в битка вършеха работа. Ако се появи възможност, представи си как ще нападнеш. Представи си какви ще са ответните действия на врага ти и се подготви за тях. Още откакто Кльощавият бе признал за татуировката, Майрън се занимаваше точно с това. Сега, когато видя, че наоколо няма никой, той нападна.

Коляното му фрасна бияча в слабините с всичка сила. Едрият мъжага издаде звук, сякаш смучеше сламка, в която още имаше течност. Сгъна се като стар портфейл. Майрън извади пистолета си и го насочи към Кльощавия Пор. Тялото на бияча се просна на тротоара и внезапно заприлича на локва.

Кльощавият не помръдна. Изглеждаше просто развеселен.

— Губене на време — каза той.

— Да — съгласи се Майрън. — Но сега се чувствам по-добре — добави той и погледна към бияча. — Това беше заради Мейбъл Едуардс — съобщи му той.

Кльощавият сви рамене. Очевидно нямаше никакви грижи.

— И сега какво? — попита той.

— Къде е колата ви? — запита Майрън.

— Оставиха ни тук. Трябваше да се върнем в къщата заедно с теб.

— Не мисля така.

Едрият се загърчи и се опита да си поеме дъх. Никой от правостоящите не му обърна внимание. Майрън прибра пистолета си.

— Ще отида там сам, ако нямаш нищо против — съобщи той.

Кльощавият разпери ръце.

— Както искаш — каза той.

Майрън тръгна към форда си.

— Не знаеш срещу какво се изправяш — каза Кльощавият.

— Непрекъснато ми го повтарят — отвърна Майрън.

— Може и така да е — съгласи се Порът. — Но сега вече го чу и от мен.

Майрън кимна.

— Смятай ме за сплашен — каза той.

— Попитай баща си, Майрън — посъветва го Порът.

Това го накара да спре.

— Какво за баща ми?

— Попитай го за Артър Брадфорд — каза Кльощавия и се ухили като мангуста, захапала врата на змия. — А го попитай и за мен.

Ледена буца заседна в гърдите на Майрън.

— Какво общо има баща ми с това?

Кльощавият не отговори.

— Сега побързай — само каза той. — Бъдещият губернатор на Ню Джърси те чака.

Глава двадесет и втора

Майрън звънна на Уин и набързо му разказа какво се бе случило.

— Чиста загуба — съгласи се Уин.

— Ударил е една жена.

— Тогава го простреляй в коляното. Повреди го завинаги. Ритник в слабините е хабене на сили.

Етикетът на Уин относно подходящите разплащания.

— Ще оставя мобифона отворен. Можеш ли да дойдеш насам?

— Разбира се. Моля те, въздръж се от нови нападения, докато дойда.

С други думи: „Остави нещо и за мен“.

Пазачът във фермата Брадфорд се изненада, когато видя Майрън сам. Портата беше отворена, вероятно очаквайки тройката. Майрън не се поколеба. Профуча през нея, без да спре. Пазачът се паникьоса и изскочи от будката си. Майрън му махна дружелюбно с ръка в стила на Оливър Харди. Дори изкриви лицето си в прочутата усмивка на Харди. По дяволите, ако имаше бомбе, щеше и него да включи в сцената.

Докато Майрън успее да паркира пред главния вход, старият иконом вече го чакаше на вратата. Старецът кимна леко.

— Моля, последвайте ме, господин Болитар.

Тръгнаха по дълъг коридор. По стените висяха безбройни маслени картини, повечето изобразяващи мъже на коне. Имаше и една картина на гола жена. Около нея не се виждаха коне. Екатерина Велика за съжаление бе мъртва. Икономът зави надясно по коридора. Преминаха в нов, стъклен коридор, който приличаше на пасаж в научноизследователски център. Майрън реши, че вече са изминали поне петдесет метра.

Икономът спря и отвори една врата. Лицето му беше абсолютно безизразно.

— Моля, заповядайте, господине.

Майрън усети миризмата на хлор, преди да чуе леките плясъци. Икономът зачака.

— Не си нося банския — каза Майрън.

Икономът го погледна объркано.

— Обикновено нося препаска — продължи Майрън, — но сигурно бих се оправил и с чифт бикини.

Икономът примигна.

— Бих могъл да взема назаем вашите — каза Майрън, — ако имате някой излишен.

— Моля, заповядайте, господине — повтори икономът.

— Добре. Е, ще поддържаме връзка.

Икономът или какъвто и да беше излезе. Майрън влезе. Помещението беше облицовано с мрамор. Виждаха се много растения. Статуи на някаква богиня украсяваха четирите краища на басейна. Майрън не знаеше коя е тя. Предположи, че е богинята на закритите басейни. Единственият обитател на басейна се носеше спокойно по водата. Артър Брадфорд плуваше с леки, почти лениви движения. Той стигна до края на басейна близо до Майрън и спря. Носеше плувни очила с тъмносини стъкла. Свали ги и прокара ръка по главата си.

— Какво стана със Сам и Марио? — попита Брадфорд.

— Марио — кимна Майрън. — Това е онзи едрият, нали?

— Сам и Марио трябваше да те придружат дотук.

— Аз съм голямо момче, Арти — отвърна Майрън.

Брадфорд, разбира се, беше изпратил двамата бандити при него, за да го уплашат. Майрън трябваше да му покаже, че този ход не е постигнал желания резултат.

— Добре тогава — каза Брадфорд с делови глас. — Трябва да преплувам още шест дължини. Нещо против?

Майрън небрежно махна с ръка.

— Хей — каза той, — продължавай спокойно. Не мога да се сетя за по-голямо удоволствие от това да наблюдаваш как някой плува. А, имам една идея. Защо не заснемем една реклама тук? Лозунг: „Гласувайте за Арт, той има закрит басейн“.

Брадфорд почти се усмихна.

— Звучи добре — каза той и излезе от басейна с едно енергично движение.

Тялото му беше дълго и слабо и изглеждаше лъскаво от водата. Той грабна една хавлия и посочи към двата шезлонга. Майрън се настани в единия, но не се облегна. Артър Брадфорд постъпи по същия начин.

— Дълъг ден — въздъхна Артър. — Вече проведох четири събрания, а за следобед останаха още три.

Майрън кимна, окуражавайки го да продължи. Брадфорд схвана намека и плесна с длани по бедрата си.

— Е, ти си зает човек. Аз също. Ще поговорим ли делово?

— Разбира се.

Брадфорд се наведе напред.

— Исках да поговорим за предишното ти посещение тук.

Майрън запази безизразния си вид.

— Съгласен си, надявам се, че беше доста странно?

Майрън издаде неясен звук. Нещо като „ъхъ“, но по-неопределено.

— Простичко казано, бих искал да знам какво целяхте вие с Уин.

— Исках отговори на някои въпроси — обясни Майрън.

— Да, разбирам. А моят въпрос е: защо?

— Какво защо?

— Защо разпитваше за една жена, която не е моя служителка повече от двайсет години?

— Какво значение има? Нали едва си я спомняш?

Артър Брадфорд се усмихна. Усмивката му беше предназначена да покаже, че те и двамата знаят как стоят нещата.

— Бих искал да ти помогна — каза Брадфорд, — но първо трябва да узная мотивите ти. Все пак става дума за изборите.

— Мислиш, че работя за Дейвисън?

— Вие с Уиндзор дойдохте в дома ми под измислен претекст. Започнахте да задавате странни въпроси за миналото ми. Ти плати на полицайка да открадне досието по случая със смъртта на жена ми. Свързан си с един човек, който наскоро се опита да ме изнудва. И са те видели да разговаряш с прочути престъпни познати на Дейвисън.

Брадфорд го огря с усмивката си на политик, която беше доста снизходителна.

— Ако беше на мое място, какво щеше да си помислиш? — запита той.

— Върни назад — каза Майрън. — Първо, не съм плащал на никого да открадне досието.

— Полицай Франсин Нигли — прекъсна го Брадфорд. — Отричаш ли, че си се срещал с нея в ресторант „Риц“?

— Не.

Да обясни истината щеше да му отнеме прекалено много време, а и нямаше да има смисъл.

— Добре, засега забрави за това — каза той. — Кой се е опитвал да те изнудва?

Икономът влезе в стаята.

— Чай с лед, господине? — попита той.

Брадфорд се замисли за момент.

— Лимонада, Матюс. Малко лимонада ще бъде божествено.

— Добре, господине. Господин Болитар?

Майрън не вярваше, че в дома на Брадфорд има „Ю-Ху“, затова каза:

— И за мен същото, Матюс. Но направи моята още по-божествена.

Икономът Матюс кимна.

— Разбира се, господине.

После излезе от стаята.

Артър Брадфорд наметна хавлията около раменете си. После се отпусна на шезлонга и затвори очи.

— И двамата знаем, че помня Анита Слотър — каза той. — Както ти самият подчерта, човек не забравя името на лицето, намерило трупа на жена му.

— Това ли е единствената причина? — попита Майрън.

Брадфорд отвори едното си око.

— Моля?

— Виждал съм нейни снимки — простичко отговори Майрън. — Трудно е да забравиш жена, която изглежда така.

Брадфорд отново затвори окото си. За момент не проговори.

— В света има много красиви жени — най-после каза той.

— Аха.

— Мислиш, че съм имал връзка с нея ли?

— Не съм казвал такова нещо. Просто казах, че е била привлекателна. Мъжете запомнят красивите жени.

— Вярно е — съгласи се Брадфорд. — Но нали разбираш, това е точно от вида неверни клюки, които Дейвисън с радост би използвал. Осъзнаваш загрижеността ми, нали? Политиката е сериозна работа. Погрешно си решил, че тревогите ми по този въпрос доказват, че имам какво да крия. Не е така. Истината е, че се тревожа за резултата. Това, че не съм направил нищо, не означава, че опонентът ми няма да се опита да докаже точно обратното. Следваш ли мисълта ми?

Майрън кимна.

— Също както политик следва рушветите.

Брадфорд обаче беше прав до известна степен. Кандидатираше се за губернатор. Дори ако в тази история нямаше нищо, пак щеше да заеме отбранителна позиция.

— Та кой се опита да те изнудва? — попита Майрън отново.

Брадфорд изчака една секунда, като внимателно премисляше дали да разкаже на Майрън, или не. Вътрешният му компютър обработи сценариите внимателно. Положителните страни надделяха.

— Хорас Слотър — отговори Брадфорд.

— С какво? — попита Майрън.

Брадфорд не отговори директно на въпроса му.

— Обади се в предизборния ми щаб.

— И се свърза с теб?

— Каза, че разполагал с уличаваща информация за Анита Слотър. Реших, че става дума за шантаж, но фактът, че знаеше името на Анита ме притесни.

Обзалагам се, че е така, помисли си Майрън.

— И какво каза? — попита той.

— Искаше да научи какво съм направил с жена му. Обвини ме, че съм й помогнал да избяга от него.

— Как си й помогнал?

Брадфорд размаха ръце.

— Подкрепил съм я, помогнал съм й, прогонил съм я оттук. Не знам. Той беснееше.

— Но какво все пак ти каза?

Брадфорд седна изправено и спусна крака от двете страни на шезлонга. Вгледа се за няколко секунди в Майрън, сякаш беше хамбургер и той внимаваше да не изпусне времето, когато трябваше да го обърне.

— Искам да знам какъв е твоят интерес към тази история — каза Брадфорд.

Дай малко, получи малко. Част от играта.

— Дъщерята — отговори Майрън.

— Моля?

— Дъщерята на Анита Слотър.

Брадфорд кимна бавно.

— Тя не е ли баскетболистка? — попита той.

— Да.

— Ти ли я представляваш?

— Да. Освен това бях приятел на баща й. Чу ли, че са го убили?

— Пишеше във вестника — каза Брадфорд.

Във вестника. При този тип никога нямаше ясно „да“ или „не“.

— А каква е връзката ти със семейство Ейк? — попита Брадфорд.

Нещо в главата на Майрън изщрака.

— Те ли са престъпните познати на Дейвисън? — запита той.

— Да.

— Значи семейство Ейк имат интерес той да спечели изборите?

— Разбира се. Затова искам да знам каква е връзката ти с тях.

— Няма връзка — отговори Майрън. — Решили са да организират нова женска баскетболна лига. Искат да включат и Бренда.

Но сега Майрън се зачуди. Семейство Ейк се бяха срещали с Хорас Слотър. Според ФМ той дори беше обещал, че дъщеря му ще играе при тях. А след това Хорас започва да тормози Брадфорд заради покойната му жена. Възможно ли е Хорас да е работил за семейство Ейк? Това трябваше да се обмисли внимателно.

Матюс се върна с лимонадите. Прясно изцедени. Ледени. Невероятно вкусни, ако не божествени. Отново богатството. Когато Матюс напусна стаята, Брадфорд си придаде вид на дълбоко замислен, както беше постъпил и при предишната им среща. Майрън зачака.

— Да си политик — започна Брадфорд — е странно нещо. Всички същества се борят да оцелеят. Това, разбира се, е инстинктивно. Но истината е, че политикът гледа на това по-безразлично от останалите. Няма друг начин. Един човек е бил убит, а единственото, което виждам, е възможността за политически скандал. Това е чистата истина. Целта ми е просто моето име да не бъде замесено в тази история.

— Това няма да стане — каза Майрън. — Независимо какво искаме аз или ти.

— Какво те кара да мислиш така?

— Полицаите ще установят връзката ти с това, както направих и аз.

— Не те разбирам.

— Дойдох при теб, защото Хорас Слотър ти се е обаждал. Ченгетата ще видят същите записи от телефонните разговори. Ще ги проследят и…

Артър Брадфорд се усмихна.

— Не се тревожи за ченгетата — каза той.

Майрън си спомни Уикнър и Померанц и властта на това семейство. Вероятно Брадфорд беше прав. Майрън се замисли върху това и реши да го обърне в своя полза.

— Значи искаш да си мълча? — попита той.

Брадфорд се поколеба. Време за мат. Наблюдаваше дъската и се опитваше да предвиди следващия ход на Майрън.

— Моля те да бъдеш справедлив — каза Брадфорд.

— Което означава?

— Означава, че нямаш истински доказателства за това, че съм намесен в нещо незаконно.

Майрън поклати глава напред-назад. Може би да, може би не.

— А ако казваш истината и не работиш за Дейвисън, тогава нямаш причина да навреждаш на кампанията ми.

— Не съм убеден, че това е вярно — възрази Майрън.

— Разбирам — каза Брадфорд, опитвайки се да разчете мислите му. — Предполагам, че ще искаш нещо в замяна на мълчанието си.

— Може би. Но не това, което си мислиш.

— Какво тогава?

— Две неща. Първо, искам отговори на някои въпроси. Истинските отговори. Ако заподозра, че лъжеш, ще те съсипя. Не възнамерявам да те излагам и не ми пука за изборите. Просто искам истината.

— А какво е второто?

Майрън се усмихна.

— Ще стигнем и до това. Първо се нуждая от отговорите.

Брадфорд изчака една секунда.

— Как очакваш да се съглася на условие, което дори не знам? — попита той.

— Отговори първо на въпросите ми. Ако съм убеден, че казваш истината, ще ти съобщя и второто условие. Но ако излъжеш, второто условие ще бъде без значение.

Брадфорд не беше доволен от положението.

— Не мисля, че мога да се съглася на това — каза той.

— Чудесно — каза Майрън. — Приятен ден, Артър.

Гласът на Брадфорд прозвуча учудващо остро.

— Седни.

— Ще отговориш ли на въпросите ми?

Артър го изгледа сериозно.

— Сенатор Дейвисън не е единственият, който има опасни приятели.

Майрън пренебрегна думите му.

— Ако искаш да оцелееш в политиката — продължи Брадфорд, — трябва да се свържеш с някои от най-неприятните елементи в щата. Това е грозната истина, Майрън. Ясен ли съм?

— Да — отговори Майрън. — За трети път през последния един час някой ме заплашва.

— Очевидно не си много стреснат.

— Не се плаша лесно.

Това беше отчасти истина. Да покажеш страха си беше неразумно. Показваш, че си уплашен, и вече си мъртъв.

— Затова да престанем с дрънканиците — продължи Майрън. — Съществуват няколко въпроса. Може аз да ти ги задам. Или ако предпочиташ — пресата.

Брадфорд отново замълча. Наистина беше предпазлив.

— Все още не разбирам — каза той. — Какъв е твоят интерес от всичко това?

Все още протакаше въпроса.

— Вече ти казах — отговори Майрън. — Дъщерята.

— А когато дойде тук за първи път, търсеше баща й?

— Да.

— И дойде при мен, защото този Хорас Слотър беше звънял в щаба ми?

Майрън кимна. Бавно.

Брадфорд отново си придаде озадачен вид.

— Тогава защо, за бога, започна да разпитваш за жена ми? Ако си се интересувал само от Хорас Слотър, защо разпитваше за Анита и за онова, което се случи преди двайсет години?

В стаята се възцари пълна тишина, като се изключи лекото шумолене на вълните в басейна. Светлината се отразяваше от водата, подскачайки нагоре-надолу като образа на повреден монитор. Вече навлизаха в решителната фаза и двамата мъже го знаеха. Майрън се замисли за момент. Не отмести очи от Брадфорд и се зачуди колко да каже и как може да го използва. Преговаряне. Животът беше същият като професията на агента — серия от преговори.

— Защото търсех не само Хорас Слотър — бавно каза Майрън. — Търсех и Анита Слотър.

Брадфорд се помъчи да удържи контрола върху изражението на лицето си и езика на тялото си. Но думите на Майрън го накараха да си поеме дълбоко дъх. Лицето му леко пребледня. Беше добър без съмнение, но тук имаше нещо.

Брадфорд заговори бавно.

— Анита Слотър изчезна преди двайсет години, нали?

— Да.

— И мислиш, че е още жива?

— Да.

— Защо?

За да получиш информация, трябва и да дадеш малко. Майрън знаеше това. Време беше да обърне нещата.

— Ти пък защо се интересуваш от това? — попита той.

— Не се интересувам — отвърна Брадфорд неубедително. — Но смятах, че е мъртва.

— Защо?

— Изглеждаше свястна жена. Защо би избягала и би изоставила детето си по този начин?

— Може да се е страхувала — отговори Майрън.

— От мъжа си?

— От теб.

Това го накара да замръзне.

— Защо пък би се страхувала от мен?

— Ти ми кажи, Артър.

— Нямам представа.

Майрън кимна.

— И жена ти просто случайно падна от онази тераса преди двайсет години, така ли?

Брадфорд не отговори.

— Анита Слотър просто дошла на работа една сутрин и намерила жена ти мъртва на земята — продължи Майрън. — Подхлъзнала се на собствения си балкон и никой не забелязал. Нито ти. Нито брат ти. Никой. Анита просто се натъкнала на трупа. Така ли стана?

Брадфорд не поддаде, но Майрън забеляза, че лицето му вече не е толкова безизразно както преди.

— Разкажи ми тогава.

— Обичах жена си. С цялото си сърце.

— Какво се случи с нея?

Брадфорд си пое дълбоко дъх и се опита да си възвърне самоконтрола.

— Тя падна — каза той, после се замисли за момент и добави: — Защо мислиш, че смъртта на жена ми има нещо общо с изчезването на Анита? — Гласът му вече звучеше по-спокойно и самоуверено. — Всъщност, доколкото си спомням, Анита остана тук след инцидента. Напусна дома ни дълго след трагедията с Елизабет.

Това беше вярно. При това беше факт, който дразнеше Майрън като песъчинка в окото.

— Защо непрестанно ме измъчваш със смъртта на жена ми? — настоя Брадфорд.

Майрън нямаше подходящ отговор, затова реши да парира въпроса с няколко собствени.

— Защо всички толкова се притесняват от полицейското досие? — запита той. — Защо ченгетата се тревожат?

— По същата причина като мен — отговори Брадфорд. — Годината на изборите. Разглеждането на стари досиета звучи подозрително. Това е всичко. Жена ми загина при нещастен случай. Край на историята.

Самоувереността в гласа му звучеше още по-силно. В преговорите може да има повече внезапни промени, отколкото в баскетболен мач. Изглежда сега късметът бе на страната на Брадфорд.

— А сега ти ми отговори на един въпрос: Защо мислиш, че Анита Слотър е още жива? — запита Брадфорд. — Имам предвид, семейството й не я е чувало от двайсет години.

— Кой казва, че не са я чували?

Брадфорд повдигна вежди.

— Да не искаш да кажеш, че са я чували?

Майрън сви рамене. Трябваше да внимава. Ако Анита Слотър наистина се криеше от този тип и ако Брадфорд наистина вярваше, че е мъртва, как би реагирал, ако получи доказателства, че е още жива? Не е ли логично да се опита да я намери и да я накара да замълчи? Интересна мисъл. Но в същото време, ако Брадфорд тайно й бе давал пари, както самият Майрън бе мислил по-рано, той щеше да знае, че е жива. Поне щеше да знае, че е избягала, а не е мъртва.

Какво ставаше тук?

— Мисля, че казах достатъчно — отсече Майрън.

Брадфорд отпи солидна глътка от чашата с лимонада и я пресуши. После разлюля каната и си наля нова. Посочи към чашата на Майрън, който отказа. Двамата мъже се облегнаха назад.

— Бих искал да те наема — каза Брадфорд.

Майрън опита да се усмихне.

— Като какъв? — запита той.

— Съветник. Охрана. Искам да те наема, за да ме държиш в течение на разследването. По дяволите, плащам на достатъчно тъпаци за какво ли не. А кой е по-добър от човек вътре в нещата? Ще можеш да ме подготвиш за евентуален скандал. Какво ще кажеш?

— Мисля, че ще пропусна.

— Не бързай толкова — каза Брадфорд. — Ще ти осигуря не само моето сътрудничество, но и това на персонала ми.

— Точно така. А ако се появи нещо неприятно, ще го смачкаш.

— Не отричам, че ще имам интерес да съм сигурен, че фактите са представени в подходящата светлина.

— Или сянка.

Брадфорд се усмихна.

— Не виждаш наградата, Майрън. Клиентката ти не се интересува от мен или политическата ми кариера. Тя просто иска да намери майка си. А аз искам да помогна.

— Разбира се, че искаш. Нали точно за да помагаш на хората си се захванал с политика.

Брадфорд поклати глава.

— Правя ти сериозно предложение, а ти се правиш на клоун.

— Не е така.

Време за нова промяна. Майрън подбра думите си внимателно.

— Дори ако исках — каза той, — пак нямаше да мога да го направя.

— Защо?

— Преди малко ти споменах и едно второ условие.

Брадфорд притисна пръст към устните си.

— Така беше.

— Вече работя за Бренда Слотър. Тя трябва да остане основната ми грижа в тази работа.

Брадфорд скръсти ръце зад тила си. Отпусна се.

— Да, разбира се — каза той.

— Прочети вестниците. Ченгетата смятат, че тя го е извършила.

— Трябва да признаеш, че тя изглежда подходящ заподозрян — отбеляза Брадфорд.

— Може и така да е. Но ако я арестуват, ще се наложи да действам в неин интерес — каза Майрън и го погледна в очите. — А това означава, че ще трябва да предам всяка информация, която би накарала полицаите да се вгледат и в другите потенциални извършители.

Брадфорд се усмихна. Видя накъде отиват нещата.

— Включително и в мен.

Майрън вдигна ръце и сви рамене.

— Какъв избор имам? Клиентката ми е на първо място — каза той, поколеба се за момент и продължи: — Но, разбира се, нищо от това няма да се случи, ако Бренда Слотър остане на свобода.

— Аха — кимна Брадфорд с лека усмивка.

Майрън замълча.

Брадфорд се изправи на стола си и вдигна ръце.

— Не казвай повече.

Майрън не проговори.

— Работата ще бъде свършена — каза Брадфорд и погледна часовника си. — А сега трябва да се облека. Имам задължения към избирателите.

И двамата станаха. Брадфорд протегна ръка. Майрън я раздруса. Брадфорд не изясни всичко, но Майрън и не бе очаквал това. И двамата научиха по нещо. Майрън не беше убеден кой спечели повече от тази сделка. Но първото правило на преговорите гласеше, че не трябва да се правиш на прасе. Ако само взимаш, а нищо не даваш, това ще се обърне срещу теб в крайна сметка.

И все пак той се зачуди.

— Довиждане — каза Брадфорд, все още разтърсвайки ръката му. — Надявам се, че ще ме уведомяваш за напредъка си по случая.

Двамата мъже най-после се пуснаха. Майрън погледна към Брадфорд. Не искаше, но не успя да се въздържи и запита:

— Познаваш ли баща ми?

Брадфорд наклони глава и се усмихна.

— Той ли ти каза това?

— Не. Твоят приятел Сам го спомена.

— Сам работи за мен от дълго време.

— Не питах за Сам. Питах за баща ми.

Матюс отвори вратата. Брадфорд тръгна към нея.

— Защо не попиташ баща си, Майрън? Вероятно това ще ти помогне да си изясниш ситуацията.

Глава двадесет и трета

Докато икономът Матюс водеше Майрън обратно по дългия коридор, същите две думи продължаваха да дразнят мозъка му: баща ми?

Майрън затърси из паметта си някакъв спомен — да е дочувал името на Брадфорд в дома им, политическа клюка за най-прочутия жител на Ливингстън. Нищо не се появи.

Откъде Брадфорд познаваше баща му?

Огромният Марио и Кльощавият Сам стояха във фоайето. Марио се разхождаше напред-назад, сякаш самият вид на пода го вбесяваше. Ръцете му се размахваха около него с финеса на цирков клоун. Ако беше герой от рисувано филмче, сигурно от ушите му щеше да излиза пара.

Кльощавият Сам пушеше цигара, облегнат на перилата като Синатра, чакащ Дино. Той притежаваше тази лекота. Като Уин. Майрън можеше да участва в битки и беше добър в това, но не можеше да се отърве от адреналиновия шок, треперещите крака и студената пот след нея. Разбира се, това беше нормално. Много малко хора притежаваха рядката способност да се самоизключват, да останат напълно спокойни и да наблюдават действията като на забавен кадър.

Огромният Марио тръгна към Майрън. Юмруците му бяха стиснати. Лицето му беше изкривено, сякаш дълго бе стоял притиснат до стъклена врата.

— Мъртъв си, задник — изрева той. — Чуваш ли ме? Мъртъв. Мъртъв и погребан. Ще те изведа навън и…

Майрън отново замахна с крак. И отново уцели мишената си без проблеми. Тъпакът Марио се просна на студения мрамор и се замята наоколо като риба на сухо.

— Днешният приятелски съвет — каза Майрън. — Защитният бандаж е инвестиция, която си заслужава.

После Майрън погледна към Сам, който си стоеше спокойно облегнат на перилата. Сам дръпна от цигарата и изпусна дима от ноздрите си.

— Новак е — обясни Сам.

Майрън кимна.

— Понякога искаш да изплашиш глупаците — продължи Сам. — А глупаците се страхуват от големите мускули.

Той дръпна още веднъж от цигарата и добави:

— Но не позволявай неговата некомпетентност да те направи прекалено самоуверен.

Майрън сви очи. Канеше се да отговори хапливо, но се въздържа и поклати глава. Самоувереност. Ритник в слабините.

Прекалено лесно.

Уин чакаше до колата на Майрън. Стоеше леко приведен в кръста и упражняваше замаха си за голф. Разбира се, нямаше стик или топка. Спомнете си как рок музиката гърми с всичка сила, а вие скачате на леглото и свирите на въздушна китара? Играчите на голф правят същото. Чуват някакъв странен зов на природата, стъпват на въображаемата поляна и размахват стикове. Понякога, когато искат да се вживеят още повече, вадят въображаеми стикове от въображаемите си сакове. И също като тийнейджърите с въздушните китари, обичат да се гледат в огледалата. Например Уин често проверяваше отражението си във витрината на някой магазин. Спираше на тротоара, заемаше стойка и размахваше въздушния си стик.

— Уин?

— Момент.

Уин беше нагласил огледалото от предната дясна страна така, че да може да се вижда целият. Той спря по средата на замаха си, забелязвайки нещо в отражението си.

— Запомнете — каза Майрън. — Предметите в огледалото винаги изглеждат по-малки, отколкото са.

Уин не му обърна внимание. Нагласи топката и замахна отново. От доволния му вид човек можеше да си представи как топката се приземява точно в дупката. Уин се усмихна и вдигна ръце, за да поздрави ръкопляскащата тълпа. Играчи на голф!

— Как дойде дотук толкова бързо? — попита Майрън.

— С хеликоптера на Батман.

„Лок Хорн Секюрити“ притежаваше хеликоптер и площадка за кацане на покрива. Вероятно Уин беше слязъл на някоя близка ливада и бе дотичал дотук.

— Значи чу всичко? — запита Майрън.

Уин кимна.

— Какво мислиш?

— Загуба — отговори Уин.

— Точно така. Трябваше да го прострелям в коляното.

— Точно така. Но сега имах предвид цялата тази работа.

— Какво означава това?

— Означава, че Артър Брадфорд може да има предвид нещо. Не виждаш наградата.

— И каква е наградата?

Уин се усмихна.

— Точно така.

Майрън кимна.

— Нямам абсолютно никаква представа за какво говориш.

Той отключи вратите на колата и двамата мъже се настаниха на седалките. Кожата беше нагорещена от слънцето. Климатикът издуха струя неприятно топъл въздух.

— От време на време — каза Уин — изпълняваме някои извънредни задачи по една или друга причина. Но в повечето случаи е имало цел. Знаехме какво се опитваме да постигнем.

— И не мислиш, че сега е така?

— Правилно.

— Тогава ще ти дам три цели — каза Майрън. — Първо, опитвам се да намеря Анита Слотър. Второ, опитвам се да намеря убиеца на Хорас Слотър. Трето, опитвам се да предпазя Бренда.

— От какво?

— Още не знам.

— Аха — кимна Уин. — Позволи ми да се уверя, че съм те разбрал правилно. Значи смяташ, че най-добрият начин да предпазиш госпожица Слотър е да вбесиш ченгетата, най-мощното семейство в щата и банда прочути мафиоти?

— Няма друг начин.

— Да, разбира се, сигурно си прав. Освен това трябва да обсъдим и още две цели.

Уин наклони огледалото и провери косата си. Русата му коса беше идеално сресана. Все пак той я приглади, мръщейки се. Когато свърши, върна огледалото на мястото му.

— Да започнем с намирането на Анита Слотър — предложи той.

Майрън кимна, но знаеше, че това, което щеше да чуе, няма да му хареса.

— Това беше най-важното, нали? Да намерим майката на Бренда.

— Точно така — потвърди Майрън.

— Добре, позволи ми отново да се уверя, че те разбирам. Започваш да дразниш ченгетата, най-мощното семейство в щата и мафиотите, за да намериш една жена, която е изчезнала преди двайсет години, така ли?

— Да.

— И каква е причината за това издирване?

— Бренда. Тя иска да узнае къде е майка й. Има право…

— Ами — прекъсна го Уин.

— Ами?

— За какви права говориш? Бренда няма никакво право тук. Да не би да вярваш, че някой държи Анита Слотър насила?

— Не.

— Тогава какво, по дяволите, се опитваш да постигнеш? Ако Анита Слотър искаше да се види с дъщеря си, щеше да го направи. Очевидно тя не е искала да го направи. Знаем, че е избягала преди двайсет години. Знаем, че е сторила всичко възможно, за да си остане скрита. Единственото, което не знаем, е: защо? Но вместо да уважиш решението й, ти решаваш да го пренебрегнеш.

Майрън не отговори.

— При нормални обстоятелства — продължи Уин — това издирване щеше да е рисковано. Но когато добавиш и утежняващите фактори — очевидната опасност да разгневиш съперниците си, става още по-лошо. Простичко казано, поемаме огромен риск почти без причина.

Майрън поклати глава, но разбра логиката на Уин. Нали и самият той бе размишлявал по тези въпроси. Отново беше тръгнал по тънко въже, този път над бушуващ ад, и повличаше и други, включително Франсин Нигли, със себе си. И за какво? Уин беше прав. Вбесяваше хора с власт. Може би дори неволно помагаше на онези, които желаеха да навредят на Анита Слотър, да я изкарат на открито, за да я превърнат в идеална мишена. Майрън знаеше, че трябва да действа адски внимателно. Един погрешен ход и край.

— Има и още нещо — опита Майрън. — Може едно престъпление да е било покрито.

— За Елизабет Брадфорд ли говориш?

— Да.

Уин се намръщи.

— Това ли е целта ти, Майрън? Да рискуваш сума ти животи, за да й осигуриш справедливост след двайсет години? Елизабет Брадфорд те вика от гроба си или нещо подобно?

— Трябва да мисля и за Хорас Слотър.

— Какво за него?

— Беше мой приятел.

— И вярваш, че намирайки убиеца му, ще потиснеш чувството си за вина заради това, че не си говорил с него повече от десет години?

Майрън преглътна тежко.

— Подъл удар, Уин.

— Не, приятелю, просто се опитвам да те издърпам от бездната. Не твърдя, че няма нищо хубаво в това, което вършиш. И преди сме работили за съмнителна печалба. Но трябва да се замислиш дали наистина си заслужава. Опитваш се да намериш една жена, която не иска да бъде намерена. Предизвикваш сили, които са много по-мощни от мен и теб, взети заедно.

— Звучиш почти уплашен, Уин.

Уин го изгледа.

— Познаваш ме добре.

Майрън се вгледа в сините очи със сребристи точици. Кимна. Наистина го познаваше добре.

— Говоря за прагматизъм — продължи Уин. — Не за страх. Да ги притискаш, е хубаво. Да се изправиш лице в лице срещу тях е чудесно. И преди сме вършили такива неща. И двамата знаем, че аз не бягам от подобни ситуации, а дори вероятно им се наслаждавам прекалено много. Но винаги е имало цел. Търсехме Кати, за да свалим обвиненията от нашия клиент. После търсихме убиеца на Валъри по същата причина. Търсихме Грег, защото ти платиха доста добре за това. Същото може да се каже и за момчето на Колдрън. Но тук целта е прекалено неясна.

Звукът на радиото беше доста намален, но Майрън чуваше ясно как Сийл сравнява любовта си с „целувка на роза от гроба“. Романтично.

— Трябва да остана в тази история още известно време — каза Майрън. — Поне още няколко дни.

Уин не отговори.

— И бих искал помощта ти — добави Майрън.

Все още никакъв отговор.

— Две стипендии са били уредени, за да се помогне на Бренда — съобщи Майрън. — Мисля, че майка й ги е осигурила, за да я подпомогне материално. Анонимно. Искам да се опиташ да проследиш парите.

Уин се протегна и изключи радиото. По пътя нямаше почти никакво движение. Климатикът бръмчеше, но иначе тишината беше пълна. След няколко минути Уин я наруши.

— Влюбен си в нея, нали?

Въпросът завари Майрън неподготвен. Той отвори уста, после я затвори. Никога преди Уин не му беше задавал подобен въпрос. Всъщност Уин винаги правеше всичко възможно, за да избегне разговори на тема любов. Да обясняваш любовните си проблеми на Уин бе все едно да обясняваш джаза на градинските мебели.

— Мисля, че е възможно — отговори Майрън.

— Това влияе лошо на решенията ти — каза Уин. — Емоциите надделяват над прагматизма.

— Не бих позволил това.

— Представи си, че не си влюбен в нея. Пак ли щеше да се занимаваш с тази история?

— Има ли значение?

Уин кимна. Разбираше го по-добре от всички останали. Хипотезите нямаха нищо общо с действителността.

— Добре тогава — каза Уин. — Дай ми някаква информация за тези стипендии. Ще видя какво мога да направя.

После и двамата замълчаха. Както винаги Уин изглеждаше абсолютно спокоен и същевременно готов за действие.

— Границата между неотстъпчив и глупав не е много ясно очертана — каза Уин. — Опитай се да останеш от правилната й страна.

Глава двадесет и четвърта

Движението в неделя следобед си остана ненатоварено. Профучаха през тунела „Линкълн“ за нула време. Уин се заигра с копчетата на новата уредба на Майрън и се спря на сборен диск с песни от седемдесетте години. Изслушаха „Нощта, когато Чикаго умря“. После „Нощта, когато светлините в Джорджия угаснаха“. Нощите, реши Майрън, са били опасно време през седемдесетте. После песента от филма „Били Джек“ гръмко започна да ги убеждава в красотата на мира по земята. Спомняте ли си старите филми „Били Джек“? Уин ги помнеше идеално. Прекалено идеално всъщност.

Последната песен беше сантиментална класика от седемдесетте, наречена „Шанън“. В песента Шанън умираше твърде рано. С пронизителен глас певецът съобщаваше, че е била отнесена в морето. Тъжно. Песента винаги трогваше Майрън. Майката на Шанън е с разбито сърце от загубата. Бащата винаги изглежда прекалено изморен. Нищо не е същото без Шанън.

— Знаеш ли — попита Уин, — че Шанън е била куче?

— Шегуваш се.

Уин поклати глава.

— Ако слушаш хора внимателно, ще разбереш.

— Разбирам само онази част, че Шанън е била отнесена в морето.

— След тази част идват надеждите, че Шанън ще намери райски остров с красиво дърво.

— Красиво дърво?

Уин запя:

— Същото като в задния ни двор.

— Това не означава, че Шанън е куче, Уин. Може да е обичала да седи под дървото. Може да са имали хамак.

— Може и така да е — съгласи се Уин. — Но има и още нещо.

— Какво?

— На обложката на диска пише, че в песента става дума за куче.

Уин!

— Искаш ли да те оставя у вас? — попита Майрън.

Уин поклати глава.

— Чака ме работа — отговори той. — А и мисля, че ще е най-добре, ако съм някъде близо до теб.

Майрън не възрази.

— В тебе ли е оръжието? — попита Уин.

— Да.

— Искаш ли още едно?

— Не.

Паркираха и се качиха заедно в асансьора. Небостъргачът беше притихнал днес. Всички работливи мравки си почиваха у дома. Ефектът беше леко зловещ, като в един от онези филми за края на света, в които всичко е изоставено и призрачно. Звънчето на асансьора отекна в тишината като гръмотевица.

Майрън слезе на дванадесетия етаж. Въпреки че беше неделя, Голямата Синди седеше зад бюрото си. Както винаги всичко около нея изглеждаше малко, като в онази серия от „Зоната на здрача“, където къщите започваха да се смаляват или сякаш някой бе напъхал огромно плюшено животно в розовата кола на Барби. Голямата Синди днес носеше перука, която приличаше на извадена от гардероба на Каръл Шанинг. Синди се надигна от стола си и му се усмихна. Майрън остана с широко отворени очи и се изненада, когато не бе превърнат в камък.

Голямата Синди беше метър и деветдесет, но днес носеше високи токове, които изскърцаха агонизиращо, когато тя се изправи. Беше облечена в нещо, което човек би могъл да сметне за делови костюм. Блуза с безброй къдрички в стил „Френската революция“, тъмносиво сако, леко разпрано на рамото.

Синди вдигна ръце и се завъртя. Представете си Годзила, отстъпваща леко назад поради изстрелите.

— Харесва ли ви? — попита тя.

— Много — отговори Майрън.

„Джурасик парк III: Модното ревю“

— Купих го от „Бени“.

— „Бени“?

— В Гринич Вилидж — обясни Голямата Синди. — Това е магазин за травестити, но много от нас — едрите момичета — също пазаруваме оттам.

Майрън кимна.

— Практично — отбеляза той.

Голямата Синди подсмръкна веднъж, после заплака. Гримът й беше прекалено силен, очевидно неводоустойчив и скоро тя заприлича на абстрактна рисунка.

— О, господин Болитар!

Синди се затича към него с разперени ръце. Подът потрепери. Майрън си представи сцена от анимационно филмче, в която героите падат от висок етаж и пробиват дупки с формата на телата си в подовете на останалите.

Майрън вдигна ръце. „Не! Майрън е добър! Майрън харесва Синди! Синди не трябва да наранява Майрън!“ Но жестът се оказа безполезен.

Синди го прегърна, обвивайки ръце около него и вдигайки го от земята. Майрън изпита чувството, че огромно водно легло е оживяло и го е нападнало. Той затвори очи.

— Благодаря ви — прошепна тя през сълзи.

С крайчеца на окото си Майрън забеляза Есперанца. Тя наблюдаваше сцената с кръстосани ръце, леко усмихната. Новата работа, внезапно си припомни Майрън. Наемането на Синди на пълен работен ден.

— Няма защо — успя да отговори той.

— Няма да ви изложа.

— А може ли поне да ме пуснеш на пода?

Голямата Синди издаде звук, който сигурно трябваше да мине за кикот. Децата в целия щат изпищяха и се хванаха за майките си.

Синди го остави нежно на пода като дете, което поставя кубче на върха на кула.

— Няма да съжалявате. Ще работя денонощно. Ще работя през уикендите. Ще прибирам дрехите ви от химическото. Ще правя кафе. Ще ви нося „Ю-Ху“. Дори ще ви правя масажи.

Образът на валяк, приближаващ проснато на асфалта тяло, проблесна пред очите му.

— Ъъъ… едно „Ю-Ху“ ще е напълно достатъчно — каза Майрън.

— Веднага — отвърна Синди и тръгна към хладилника.

Майрън пристъпи към Есперанца.

— Тя наистина прави страхотни масажи — рече Есперанца.

— Вярвам ти.

— Казах на Голямата Синди, че ти си искал да я назначиш на пълен работен ден.

Майрън кимна.

— Следващия път — каза той — просто ми позволи да извадя трънчето от лапата й.

Голямата Синди му поднесе кутията „Ю-Ху“.

— Искате ли да го раздрусам, господин Болитар?

— Ще се справя с това, Синди. Благодаря.

— Да, господин Болитар.

Тя отскочи назад и Майрън си припомни сцената от „Приключението на Посейдон“, в която корабът се преобърна.

Синди му подаде кутията и отново се усмихна. Боговете затвориха очи.

Майрън заговори на Есперанца.

— Нещо ново за продажбата на Лестър? — попита той.

— Не.

— Свържи ме с Рон Диксън. Опитай в дома му.

Голямата Синди реши да свърши работата.

— Веднага, господин Болитар — каза тя.

Есперанца сви рамене. Голямата Синди набра номера и използва английския си акцент. Звучеше като Маги Смит в пиеса на Ноел Кауърд. Майрън и Есперанца влязоха в кабинета му. Обаждането беше прехвърлено.

— Рон? Обажда се Майрън Болитар. Как си?

— Знам кой се обажда, глупако. Секретарката ти ми каза. Неделя е, Майрън. А неделята е моят почивен ден. Денят за семейството. Възможността да опозная децата си по-добре. Защо ми се обаждаш в неделя?

— Ще продаваш ли Лестър Елис?

— Затова ли ме тормозиш у дома в неделя?

— Вярно ли е?

— Не коментирам.

— Каза ми, че няма да го продаваш.

— Грешиш. Казах ти, че няма да го предлагам усилено. Ако си спомняш, господин Суперагент, ти искаше да вкараш в договора му клауза за одобряване на продажба. Аз ти отговорих, че няма да стане, освен ако не искаш да намалиш заплатата му с петдесет бона. Ти отказа. А сега нещата се обръщат срещу теб и те захапват по задника.

Майрън се намести на стола.

— Кого ще вземеш на негово място?

— Не коментирам.

— Не прави това, Рон. Той е страхотен талант.

— Да. Кофти, че не е страхотен баскетболист.

— Ще изглеждаш тъпо, Рон. Спомни си размяната на Нолан Райън за Джим Фрегоси. Припомни си Бейб Рут… — Майрън замълча за момент, като се мъчеше да си спомни кого бяха взели на негово място, — разменен от „Ред Сокс“.

— И сега Лестър Елис е Бейб Рут?

— Да поговорим, а?

— Няма за какво да говорим, Майрън. А сега ме извини, защото жена ми ме вика. Странна работа.

— Кое?

— Това с времето за семейството. Опознаването на децата ми. Знаеш ли какво научих, Майрън?

— Какво?

— Мразя децата си.

Щрак.

Майрън погледна към Есперанца.

— Свържи ме с Ал Тони от „Чикаго Трибюн“.

— Продават го в Сиатъл.

— Довери ми се.

Есперанца посочи към телефона.

— Не моли мен. Кажи на Голямата Синди.

Майрън натисна интеркома.

— Синди, би ли ме свързала с Ал Тони? Сигурно е в офиса си.

— Да, господин Болитар.

След минута Голямата Синди му звънна.

— Ал Тони на първа линия.

— Ал? Обажда се Майрън Болитар.

— Здрасти, Майрън. Какво става?

— Длъжник съм ти, нали?

— О, да.

— Е, имам нещо интересно за теб.

— Зърната ми се втвърдяват вече. Говори ми, бебчо.

— Познаваш ли Лестър Елис? Утре го продават на Сиатъл. Лестър е страхотно развълнуван. Цяла година вече тормози „Янките“ да го разменят. Страшно сме доволни.

— Това ли е голямата ти история?

— Хей, това е важна история.

— В Ню Йорк и Сиатъл може би. Но аз съм в Чикаго, Майрън.

— Все пак реших, че ще искаш да знаеш.

— Не става. Още си ми длъжник.

— Не искаш ли първо да провериш зърната си? — попита Майрън.

— Чакай малко — отвърна Ал. — Меки са като презряло грозде. Но ако искаш, мога да проверя и след няколко минути.

— Няма нужда, Ал. Благодаря. Честно казано, не мислех, че ще те развълнувам, но все пак реших да опитам. Ще ти доверя, че „Янките“ се вълнуват доста от тази размяна. Искат да се постарая максимално, за да я извършим. Мислех, че ти ще можеш да ми помогнеш.

— Защо? Кого ще вземат?

— Не знам.

— Лестър е доста добър играч. Не много опитен, но добър. Защо „Янките“ толкова искат да се отърват от него?

— Няма да го публикуваш, ако ти кажа, нали?

Пауза. Майрън почти чуваше как колелцата в мозъка на Ал се завъртат.

— Не и ако ме помолиш да не го правя.

— Той е контузен. Инцидент у дома. Контузи си коляното. Пазят го в тайна, но Лестър ще се оперира след сезона.

Тишина.

— Не можеш да го публикуваш, Ал.

— Няма проблеми. Хей, трябва да тръгвам.

Майрън се усмихна.

— Довиждане, Ал.

После затвори.

Есперанца го изгледа внимателно.

— Да не би да правиш онова, което си мисля, че правиш? — запита тя.

— Ал Тони е майстор на игричките — обясни Майрън. — Обеща, че няма да публикува историята. И няма да го направи. Но той работи, като търгува с услуги. Той прави най-добрите бартерни сделки в бизнеса.

— Е, и?

— Сега ще се обади на някой приятел от „Сиатъл Таймс“ и ще сключи сделка. Слухът за контузията ще се разпространи. Ако публиката чуе за нея, преди да обявят размяната, то тя ще бъде обречена.

Есперанца се усмихна.

— Ужасно неетично — каза тя.

Майрън сви рамене.

— Да кажем, че е малко нередно.

— Все пак ми харесва.

— Не забравяй мотото на „Спортно представителство МБ“: „Клиентът винаги е на първо място“.

Есперанца кимна и добави:

— Дори в сексуално отношение.

— Хей, ние сме агенция, която осигурява пълно обслужване.

Майрън се вгледа в нея за момент и каза:

— Мога ли да те попитам нещо?

Есперанца наклони глава.

— Не знам. Можеш ли?

— Защо мразиш Джесика?

Лицето на Есперанца помръкна. Тя сви рамене.

— Предполагам, че по навик.

— Сериозно говоря.

Тя кръстоса крака, после зае предишното си положение.

— Просто ме остави да си правя хапливите забележки — каза тя.

— Ти си най-добрата ми приятелка — каза Майрън. — Искам да знам защо не я харесваш.

Есперанца въздъхна, отново кръстоса крака и прибра измъкнал се кичур зад ухото си.

— Джесика е умна, хитра, забавна, страхотна писателка, а и не бих я изхвърлила от леглото си…

Бисексуалните.

— Но тя те нарани.

— Е, и? Не е първата жена, която изневерява.

— Вярно е — съгласи се Есперанца и се изправи. — Предполагам, че аз греша. А сега мога ли да си тръгвам?

— Защо тогава все още се отнасяш с неприязън към нея?

— Обичам неприязненото отношение — подчерта Есперанца. — По-лесно е от прошката.

Майрън поклати глава и й направи знак да седне.

— Какво искаш да ти кажа, Майрън?

— Искам да ми обясниш защо не я харесваш.

— Просто обичам да те дразня. Не ми обръщай внимание.

Майрън отново поклати глава.

Есперанца закри лицето си с ръце. После отмести поглед от него.

— Не си достатъчно корав — каза тя.

— Какво имаш предвид?

— За този вид болка. Повечето хора могат да я понесат. Аз мога. Джесика може. Уин със сигурност може. Но не и ти. Не си достатъчно корав. Просто не си такъв.

— Това може би е моя вина.

— Така е — потвърди Есперанца. — Поне отчасти. Идеализираш прекалено много отношенията. А си и прекалено чувствителен. Разкриваш се твърде много. Всеки може да разбере чувствата ти.

— Толкова ли е лошо това?

Есперанца се поколеба.

— Не. Всъщност е хубаво. Малко наивно, но доста по-добре отколкото с онези задници, които прикриват всичко. А сега може ли най-после да спрем да говорим за това?

— Не мисля, че отговори на въпроса ми.

Есперанца вдигна ръце безпомощно.

— Това е най-доброто, което мога да направя.

Майрън отново си припомни детската лига и удара на Джо Давито. После кимна. „Твърде много се разкриваш“ — бе казала Есперанца. Странен избор на думи.

Тя се възползва от мълчанието му и смени темата.

— Проверих случая на Елизабет Брадфорд — съобщи му тя.

— И?

— Няма нищо, което да навежда на мисълта, че смъртта й не е била инцидент. Можеш да поговориш с брат й, ако искаш. Живее в Уестпорт. Освен това е доста близък с бившия си зет, така че надали ще стигнеш донякъде.

Загуба на време.

— Други членове на семейството? — запита Майрън.

— Сестра, която също живее в Уестпорт. Но в момента кара лятната си ваканция на Лазурния бряг.

Втори пропуск.

— Нещо друго?

— Едно нещо определено ми направи впечатление — отговори Есперанца. — Елизабет Брадфорд очевидно е била светска дама за пример. Едва е минавала седмица, в която името й да не се появи по вестниците във връзка с едно или друго светско събитие. Но около шест месеца преди да падне от балкона, спират да пишат за нея.

— Когато казваш спират…

— Имам предвид напълно. Името й не се появява дори в градския вестник.

Майрън се замисли.

— Може и тя да е била на Лазурния бряг.

— Възможно е. Но мъжът й не е бил там с нея. Артър все още получавал доста внимание.

Майрън се облегна назад и завъртя стола си. Отново погледна към плакатите от пиеси на Бродуей. Да, наистина трябваше да ги махне.

— Спомена, че преди това се печатали доста истории за Елизабет Брадфорд?

— Не истории — поправи го Есперанца. — Споменавания. Името й почти винаги е предшествано от „Домакиня на приема беше“ или „В списъка на присъстващите беше“, или пък „На снимката вляво е“.

Майрън кимна.

— В клюкарските рубрики ли я споменават или в обикновени статии?

— „Джърси Леджър“ имал колона за светските събития. Заглавието й е „Светски соарета“.

— Трогателно.

Майрън си припомни смътно колоната от детството си. Майка му я преглеждаше набързо, търсейки познати имена. Дори веднъж бяха споменали и нея като „прочутата местна адвокатка Елън Болитар“. Цялата следваща седмица тя настояваше да я наричат така. Майрън викаше: „Мамо“, а тя отговаряше: „Не мама, а прочутата местна адвокатка Елън Болитар“.

— Кой е авторът на колоната? — попита Майрън.

Есперанца му подаде лист хартия. На него се виждаше снимка на красива жена с прекалено фризирана коса. Името й беше Дебра Уитакър.

— Можем ли да намерим адреса й?

Есперанца кимна.

— Няма да отнеме много време.

Спогледаха се за момент. Крайният срок на Есперанца беше надвиснал над главата му като косата на смъртта.

— Не мога да си представя, че си способна да изчезнеш от живота ми — каза Майрън.

— Няма да стане — отговори Есперанца. — Независимо какво ще решиш, ти ще си останеш най-добрият ми приятел.

— Партньорствата разрушават приятелства.

— Ти така твърдиш.

— Защото го знам.

Майрън беше отбягвал този разговор достатъчно дълго. Не можеше повече да отлага неизбежното с надеждата, че то ще се превърне в дим и ще се разсее във въздуха.

— Баща ми и чичо ми опитаха. Не си говориха четири години.

Тя кимна.

— Знам.

— Дори сега отношенията им не са такива, каквито бяха. И никога няма да бъдат. Познавам буквално дузини семейства и приятели, добри хора, които опитаха подобни партньорства. Не знам дори един случай, при който нещата да са тръгнали добре. Нито един. Брат срещу брат. Дъщеря срещу баща. Най-добър приятел срещу най-добър приятел. Парите правят странни неща с хората.

Есперанца отново кимна.

— Нашето приятелство може да преживее всичко — продължи Майрън. — Но не съм сигурен, че може да преживее и едно партньорство.

Есперанца се изправи.

— Ще ти донеса адреса на Дебра Уитакър — каза тя. — Няма да отнеме много време.

— Благодаря.

— И ще ти отпусна три седмици за решение. Ще ти бъдат ли достатъчни?

Майрън кимна. Гърлото му пресъхна. Искаше да каже нещо, но всичко, което му идваше наум, беше още по-тъпо от предишното.

Интеркомът звънна. Есперанца излезе от стаята. Майрън натисна копчето.

— Да?

Голямата Синди каза:

— „Сиатъл Таймс“ на първа линия.

Глава двадесет и пета

Старческият дом „Ингълмор“ беше боядисан в яркожълто, грижливо поддържан, разположен насред пъстроцветна градина, но въпреки това приличаше на място, където отиваш да умреш.

На едната стена във фоайето висеше нарисувана дъга. Мебелите бяха весели и удобни. Нищо прекалено луксозно. Очевидно не искаха обитателите на дома да се затрудняват, когато стават от креслата си. На масата в средата на стаята беше поставена огромна ваза със свежи рози. Цветята бяха яркочервени и невероятно красиви и щяха да увехнат след ден-два.

Майрън си пое дълбоко дъх. Успокой се, момче, успокой се, каза си той.

Помещението миришеше силно на череши като от дезодорант за кола. Жена, облечена в панталон и блуза, го поздрави. Беше около трийсетгодишна и се усмихваше с искрената топлота на степфордска съпруга[1].

— Идвам да се видя с Дебра Уитакър — съобщи Майрън.

— Разбира се — отговори жената. — Мисля, че Дебра е в стаята за отдих. Аз съм Гейл и ще ви заведа дотам.

Дебра. Гейл. Всички си говореха на малки имена. Вероятно някъде в дома съществуваше и някой доктор Боб.

Тръгнаха надолу по коридор, украсен с жизнерадостни стенописи. Подовете искряха от чистота, но Майрън забеляза следите от инвалидни колички. Всички от персонала грееха със същите фалшиви усмивки. Майрън предположи, че това влизаше в обучението им. Всички те — санитарки, сестри и какви ли не други — бяха облечени в цивилни дрехи. Никой не носеше слушалка или пейджър, или картичка с името си. Нищо, което да напомня за болнично заведение. Всички тук в „Ингълмор“ бяха приятели.

Гейл и Майрън влязоха в стаята за отдих. Неизползвани маси за пинг-понг. Неизползвани маси за билярд. Неизползвани маси за карти. Често използван телевизор.

— Моля, седнете — каза Гейл. — Беки и Дебра ще дойдат след минута.

— Беки? — запита Майрън.

Отново неискрената усмивка.

— Беки е приятелката на Дебра.

— Разбирам.

Майрън беше оставен с шестима старци, пет от които жени. Всички бяха спретнато облечени, единственият мъж дори носеше вратовръзка. Всички бяха в инвалидни колички. Двама имаха старчески тремор. Двама си говореха сами. Всички имаха сивкава на цвят кожа. Една от жените помаха на Майрън с костелива ръка, по която ясно се виждаха сини вени. Майрън се усмихна и отвърна на поздрава й.

На няколко от плакатите по стените беше изписано мотото на „Ингълмор“: „Ингълмор — няма ден като днешния“.

Майрън предположи, че това не беше лошо, но не можа да се въздържи да не си помисли, че има и по-подходящо мото: „Ингълмор — по-добър от алтернативата“.

Хм. Щеше да пусне листче с идеята си в кутията за предложения, когато си тръгне.

— Господин Болитар?

Дебра Уитакър влезе в стаята. Все още носеше огромната си прическа от снимката — черна като вакса и с такова количество лак, че приличаше на фибростъкло, но общият ефект беше леко зловещ. Жената изглеждаше така, сякаш се бе състарила с милион години само за миг. Очите й гледаха напрегнато. Лицето й трепереше леко като на Катрин Хепбърн. Вероятно Паркинсон, но Майрън не беше експерт по болестите.

„Приятелката“ й — Беки — беше онази, която го извика. Беки бе около трийсетгодишна. Тя също беше облечена в цивилни дрехи и макар нищо във вида й да не подчертаваше сестринската й професия, Майрън се сети за Луиз Флечър от „Полет над кукувиче гнездо“.

Майрън се изправи.

— Аз съм Беки — представи се сестрата.

— Майрън Болитар.

Беки се ръкува с него и му се усмихна снизходително. Вероятно не можеше да се сдържи. Или пък не можеше да се усмихва искрено, ако не е била вън оттук поне час.

— Имате ли нещо против да се присъединя към вас? — попита тя.

Дебра Уитакър заговори за първи път.

— Изчезвай — каза тя с глас, който прозвуча като износена гума върху чакъл.

— Е, Дебра…

— Стига с това Дебра. Имам красив посетител и няма да го деля с теб. Изчезвай.

Снизходителната усмивка на Беки загуби увереността си.

— Дебра — каза тя с тон, който би трябвало да прозвучи приятелски, — знаеш ли къде сме?

— Разбира се — рязко отговори Дебра. — Съюзниците току-що бомбардираха Мюнхен. Враговете се предадоха. Аз съм младо момиче, което стои на южния кей в Манхатън. Океанският бриз охлажда лицето ми. Чакам моряците да пристигнат, за да мога да целуна страстно първият, който слезе от кораба.

Дебра Уитакър намигна на Майрън.

Беки каза:

— Дебра, не е 1945 година, а…

— Знам, по дяволите. За бога, Беки, не бъди такава тъпанарка.

Дебра седна и се наведе към Майрън.

— Истината е, че понякога изпадам в такива състояния. Понякога съм тук. Понякога пътувам във времето. Когато дядо ми страдаше от това, го наричаха „втвърдяване на артериите“. Когато дойде ред на майка ми, го нарекоха „сенилност“. А на мен ми говорят за Паркинсон и Алцхаймер.

Дебра се вгледа в сестрата. Мускулите на лицето й потръпнаха.

— Моля те, Беки — каза старицата. — Изчезни оттук, докато съм още с всичкия си.

Беки изчака една секунда, като се опитваше да задържи несигурната си усмивка. Майрън й кимна и тя се отдалечи от тях.

Дебра Уитакър се наведе по-близо към него.

— Обичам да я тормозя — прошепна тя. — Това е единственото преимущество на старостта.

Тя сложи ръце в скута си и успя да се усмихне леко.

— Знам, че току-що ми каза, но вече забравих името ти.

— Майрън.

Тя го погледна учудено.

— Не, не беше това. Андре? Приличаш на Андре. Той правеше косата ми навремето.

Беки ги наблюдаваше внимателно от ъгъла на стаята, готова всеки момент да се впусне в действие.

Майрън реши да започне направо.

— Госпожо Уитакър, искам да ви задам няколко въпроса за Елизабет Брадфорд — каза той.

— Лизи?

Очите на старицата се оживиха.

— Тя тук ли е? — запита Дебра.

— Не, госпожо.

— Мислех, че тя умря.

— Така е.

— Горката. Устройваше такива прекрасни приеми. Във фермата Брадфорд. Окачаха фенери из целия двор. Идваха стотици гости. Лизи винаги поръчваше най-добрия оркестър и най-добрите готвачи. Страхотно се забавлявах на приемите й. Издокарвах се и…

Нещо в очите на старата жена проблесна. Вероятно прозрението, че никога вече няма да има приеми и покани. Тя замълча.

— Писали сте доста за Елизабет Брадфорд в колоната си — каза Майрън.

— О, разбира се — отговори Дебра и махна с ръка. — Лизи беше много подходяща. Най-изисканата светска дама. Но…

Дебра отново замълча и погледна встрани.

— Но какво? — запита Майрън.

— Ами не съм писала за Лизи от месеци. Странно. Миналата седмица Констънс Лоурънс проведе благотворителния бал, а Лизи отново я нямаше. А то беше любимото й събитие. През последните четири години тя го ръководеше.

Майрън кимна, като се опитваше да не се обърка в променящите се епохи.

— Но Лизи вече не ходи на приеми, нали? — запита той.

— Не, не ходи.

— Защо?

Дебра Уитакър сякаш се стресна и го изгледа подозрително.

— Как се казваш? — попита тя отново.

— Майрън.

— Това го чух. Питам за фамилията ти.

— Болитар.

Нов проблясък.

— Синът на Елън?

— Точно така.

— Елън Болитар — каза старицата с широка усмивка. — Как е тя?

— Добре е.

— Много умна жена. Кажи ми, Майрън, тя все още ли разкъсва на парчета свидетелите на противниковата страна?

— Да, госпожо.

— Много умна жена.

— Тя страхотно харесваше колоната ви — каза Майрън.

Лицето на старата жена светна.

— Елън Болитар, адвокатката, чете колоната ми?

— Всяка седмица. Това е първото, което прочита.

Дебра Уитакър се облегна назад и поклати глава.

— Как намирате това? — запита тя. — Елън Болитар чете колоната ми.

Дебра се усмихна на Майрън, който започваше да се обърква от глаголните времена и промяната в годините, но упорито се опитваше да не се оплете напълно.

— Толкова добре си прекарваме, нали, Майрън?

— Да, госпожо, така е.

Усмивката й внезапно се стопи.

— Никой тук не помни колоната ми — каза тя. — Всички са много мили и сладки. Отнасят се с мен добре. Но за тях съм просто още една старица. Стигаш до определена възраст и изведнъж ставаш невидим. Хората забелязват само тази гниеща черупка. Не осъзнават, че мозъкът в нея е работел добре, че това тяло е ходило на изискани приеми и е танцувало с красиви мъже. Не виждат това. Не мога да си спомня какво закусих днес, но помня онези приеми. Мислиш ли, че това е странно?

Майрън поклати глава.

— Не, госпожо — отговори той.

— Помня последното соаре на Лизи, сякаш беше вчера. Носеше черна рокля без презрамки и перли. Беше загоряла и много красива. Аз бях облечена в яркорозова лятна рокля и все още мъжете се обръщаха след мен.

— Какво стана с Лизи, госпожо Уитакър? Защо спря да ходи по приеми?

Дебра Уитакър внезапно се скова.

— Аз съм светска репортерка — каза тя. — А не клюкарка.

— Разбирам. Не искам да съм любопитен. Но може да е много важно.

— Лизи е моя приятелка.

— Видяхте ли я след онзи прием?

Очите й отново загледаха разсеяно.

— Мислех, че тя пиеше прекалено много — каза Дебра. — Дори се чудех дали няма сериозен проблем в това отношение.

— Проблем с пиенето?

— Не обичам да клюкарствам. Пиша светската колона. Не обичам да наранявам хората.

— Ценя това, госпожо Уитакър.

— Но грешах.

— Грешахте?

— Лизи няма проблем с пиенето. Разбира се, пийва по някое и друго питие, но е прекалено добра домакиня, за да мине границата.

Отново промяна на глаголното време.

— Видяхте ли я след онзи прием? — повтори Майрън.

— Не — меко отговори Дебра. — Никога.

— А не говорихте ли с нея по телефона?

— Звъннах й два пъти. След като пропусна приема на Удмиърс и бала на Констънс. Знаех, че има нещо нередно. Но никога не успях да говоря с нея. Или не си беше у дома, или не можеше да дойде до телефона.

Старицата вдигна очи към Майрън.

— Знаеш ли къде е тя? Мислиш ли, че ще се оправи?

Майрън не знаеше как да отговори. Нито в кое време.

— Тревожите ли се за нея? — попита той.

— Разбира се. Лизи сякаш изчезна. Разпитах най-близките й приятели от клуба, но никой от тях не я бе виждал — отговори Дебра и се намръщи. — Всъщност те не са й истински приятели. Приятелите не клюкарстват по този начин.

— По кой начин?

— За Лизи.

— Какво за нея?

Гласът й зашепна конспираторски.

— Мислех, че Лизи се държи странно, защото пие. Но не било така.

Майрън се наведе напред и също прошепна:

— Какво тогава?

Дебра Уитакър се вторачи в него. Очите й бяха насълзени и замъглени. Майрън се зачуди какво ли точно виждаха старческите очи.

— Криза — най-после каза тя. — Дамите в клуба си шепнеха, че Лизи изпаднала в нервна криза и Артър я изпратил някъде. В институция с тапицирани и шумоизолирани стени.

Майрън усети как изстива.

— Клюки — презрително каза Дебра. — Грозни слухове.

— Вие не повярвахте ли?

— Обясни ми нещо — каза старицата, като се поизправи и облиза устните си, които изглеждаха толкова сухи, сякаш всеки момент щяха да се напукат. — Ако Елизабет Брадфорд е била заключена в лудница, как така падна от балкона в собствената си къща?

Майрън кимна. Имаше повод за размисъл.

[1] Създадени от съпрузите си жени роботи от романа на Айра Левин „Степфордски съпруги“. — Б.пр. ↑

Глава двадесет и шеста

Майрън остана още малко в старческия дом и поговори с Дебра Уитакър за хора и времена, които никога не бе познавал. Най-после Беки сложи край на посещението му. Майрън обеща, че отново ще посети старата дама. Каза, че ще се опита да доведе и майка си. И щеше да го стори. Дебра Уитакър се сбогува с него и се затътри към стаята си. Майрън се зачуди дали старицата щеше да помни посещението му, докато стигне дотам. После се запита дали това въобще има някакво значение.

Той се насочи към колата си и звънна в кабинета на Артър Брадфорд. Секретарката го уведоми, че бъдещият губернатор е в Белвил. Майрън благодари и затвори. Погледна часовника си и потегли. Ако нямаше задръствания, щеше да успее да стигне навреме.

Когато пое по магистралата „Гардън Стейт“, Майрън позвъни в службата на баща си. Елоиз, дългогодишната секретарка на баща му, каза същото изречение, което повтаряше всеки път от двайсет и пет години, когато Майрън търсеше баща си:

— Ще те свържа веднага, Майрън.

Нямаше значение дали баща му беше зает, или говореше по телефона, или пък в кабинета му имаше човек. Баща му беше инструктирал секретарката си, че винаги, когато синът му се обади, могат да го безпокоят.

— Няма нужда — каза Майрън. — Просто му кажи, че ще се отбия при него след час-два.

— Тук? Господи, Майрън, не си идвал тук от години.

— Да, знам.

— Нещо лошо ли се е случило?

— Нищо, Елоиз. Просто искам да поговоря с него. Кажи му, че няма за какво да се тревожи.

— О, баща ти толкова ще се зарадва.

Майрън не беше много сигурен.

Автобусът, с който Артър Брадфорд провеждаше обиколките по кампанията си, беше изрисуван с червени и сини райета и големи бели звезди. „Брадфорд губернатор“ беше изписано с гигантски черни букви. Прозорците бяха толкова затъмнени, че никой от бедните му избиратели не можеше да види лидера си. Много мило.

Артър Брадфорд стоеше до вратата на автобуса с микрофон в ръка. До него стърчеше брат му Чанс и се усмихваше мило към камерата, сякаш искаше да каже: „Ох, този кандидат е просто прекрасен“. Вдясно от него стоеше Терънс Едуардс, братовчедът на Бренда. Той също беше залепил на лицето си усмивка, истинска като косата на Джо Бидън. И двамата носеха от онези кретенски рекламни шапки, които приличаха на нещо, украсяващо главите на бръснарски квартет.

Тълпата не беше голяма и се състоеше най-вече от възрастни хора. Много възрастни хора. Те изглеждаха разсеяни и се оглеждаха наоколо, като че ли някой ги бе привлякъл тук с обещание за безплатна храна. Други хора забавяха крачка и се приближаваха насам, за да хвърлят един поглед, също като пешеходци, забелязали лека катастрофа, които с нетърпение чакат шофьорите да се сбият. Сътрудниците на Брадфорд се мотаеха из тълпата и раздаваха лозунги и значки и дори от кретенските шапки с надписи „Брадфорд губернатор“. От време на време сътрудниците започваха да ръкопляскат и останалата част от тълпата ги следваше мързеливо. Виждаха се и известен брой представители на медиите, местни политически кореспонденти, които изглеждаха ужасно отегчени от това, което правеха, и очевидно се чудеха кое е по-лошо: да отразят още една лицемерна политическа реч, или да загубят крайник при авария в завод. Израженията им показваха, че тази дилема ги затруднява.

Майрън се набута в тълпата и тръгна към предните редици.

— Това, от което се нуждаем в Ню Джърси, е промяна — каза Артър Брадфорд. — Това, от което се нуждаем в Ню Джърси, е смел и решителен лидер. Това, от което се нуждаем в Ню Джърси, е губернатор, който няма да се поддава на чужди интереси.

О, господи.

Сътрудниците харесаха последното изречение. Избухнаха в аплодисменти, като порнозвезда, имитираща оргазъм. Тълпата се пооживи. Хората на Брадфорд започнаха да скандират: „Брадфорд! Брадфорд!“. Оригинално. От високоговорителите се чу друг глас:

— Дами и господа, бъдещият губернатор на Ню Джърси, Артър Брадфорд! Това, от което се нуждаем в Ню Джърси!

Аплодисменти. Артър махна с ръка на обикновените хорица. После слезе от трибуната и дори се ръкува с някои от тях.

Майрън усети потупване по рамото. Завъртя се. Зад него стоеше Чанс, който все още се усмихваше и носеше кретенската си шапка.

— Какво, по дяволите, искаш? — запита той.

Майрън посочи към главата му.

— Може ли да получа шапка като твоята?

— Не те харесвам, Болитар — отговори Чанс усмихнато.

Майрън имитира усмивката му.

— Ох, това ме нарани — оплака се той.

Двамата застанаха един срещу друг със замръзнали на лицата усмивки.

— Трябва да поговоря с Арт — каза Майрън.

Усмивката не слезе от лицето на Чанс. Най-добри приятели.

— Качвай се в автобуса — каза той.

— Разбира се — отговори Майрън. — Но след като вляза вътре, може ли да спра да се усмихвам? Бузите ме заболяха.

Чанс обаче вече му бе обърнал гръб. Майрън сви рамене и се качи в автобуса. Килимът на пода беше дебел и пухкав. Обикновените седалки бяха изтръгнати и подменени с шезлонги. По стените бяха окачени няколко телевизора. Виждаха се минибар с хладилник, телефони, компютърни терминали.

Кльощавият Сам беше единственият обитател на автобуса. Седеше отпред и четеше списание „Пийпъл“. Той хвърли поглед към Майрън, после се върна към списанието си.

— Петдесетте най-интересни хора — каза Сам. — И аз не съм един от тях.

Майрън кимна съчувствено.

— Ценят ги заради връзките им, а не по достойнство — утеши го Майрън.

— Политика — съгласи се Сам и обърна страницата. — Отивай отзад, приятел.

— Тръгвам — отвърна Майрън.

Той се настани в псевдофутуристично кресло, което приличаше на декор от „Галактика Батълстар“. Не му се наложи да чака дълго. Чанс се появи първи. Все още се усмихваше и махаше с ръка. После се качи Терънс Едуардс. Накрая Артър. Шофьорът натисна копчето и вратата се затвори. Веднага стана същото и с трите лица. Усмивките изчезнаха като изхвърлени маски.

Артър посочи на Терънс Едуардс мястото отпред. Той му се подчини и бързо се настани там. Артър и Чанс отидоха в задната част на автобуса. Артър изглеждаше спокоен. Чанс приличаше на човек със запек.

— Радвам се да те видя — каза Артър.

— Да — отвърна Майрън. — Винаги е удоволствие.

— Би ли искал едно питие?

— Разбира се.

Автобусът потегли. Тълпата се струпа около него и замаха към прозорците. Артър Брадфорд ги изгледа с презрение. Човек от народа. Той подхвърли на Майрън кутия с някакво питие и отвори едно за себе си. Майрън се вгледа в кутията. Диетичен чай от праскови с лед. Не беше лошо. Артър седна и Чанс се настани до него.

— Какво мислиш за речта ми? — попита Артър.

— Това, от което се нуждаем в Ню Джърси — каза Майрън, — са още политически клишета.

Артър се усмихна.

— Значи предпочиташ по-задълбочено обсъждане на болните въпроси, така ли? В тази жега? С тази тълпа?

— Какво мога да кажа? Все още харесвам: „Гласувайте за Арт. Той има закрит басейн“.

Брадфорд пренебрегна коментара му.

— Научи ли нещо ново за Анита Слотър? — попита той.

— Не — отговори Майрън. — Но научих нещо ново за покойната ти жена.

Артър се намръщи. Лицето на Чанс се зачерви.

— Трябваше да се опитваш да откриеш Анита Слотър — каза Артър.

— Странна работа е тази — каза Майрън. — Винаги, когато се вгледам в изчезването й, се натъквам на смъртта на жена ти. Защо, мислиш, става така?

Чанс не издържа и се намеси.

— Защото си малоумен идиот.

Майрън го погледна развеселено и сложи пръст на устните си.

— Шшт.

— Безполезно — обади се Артър. — Напълно безполезно. Казах ти многократно, че смъртта на Елизабет няма нищо общо с изчезването на Анита Слотър.

— Тогава ми обясни защо жена ти спря да ходи по приеми — каза Майрън.

— Моля?

— През последните шест месеца от живота на жена ти никой от приятелите й не я е виждал. Вече не е ходила по приеми. Дори не е посещавала клуба си.

— Кой ти разказа това?

— Говорих с няколко от приятелите й.

Артър се усмихна.

— Говорил си — каза той — с една сенилна дърта коза.

— Внимавай, Арти. Сенилните кози имат право да гласуват.

Майрън замълча за момент и добави:

— Хей, даже има и рима. Може да си направиш нов лозунг за кампанията: „Сенилни козлета, нуждаем се от вашите гласчета“.

Никой не извади химикалка.

— Губиш ми времето и вече няма да се опитвам да ти помагам — каза Артър. — Ще накарам шофьора да те остави някъде.

— Мога да отида при журналистите — каза Майрън.

Чанс подскочи.

— А аз мога да вкарам един куршум в сърцето ти — заплаши го той.

Майрън отново долепи пръст до устните си.

— Шшт.

Чанс се канеше да добави нещо, но Артър го изпревари.

— Имахме сделка — каза той. — Аз помагам на Бренда Слотър да не влезе в затвора. Ти търсиш Анита Слотър и пазиш името ми далеч от пресата. Но ти настоятелно продължаваш да се ровиш из ненужни неща. Това е грешка. Безсмисленото ти ровене накрая ще привлече вниманието на съперника ми и ще му даде нещо, което да използва срещу мен.

Брадфорд зачака Майрън да каже нещо, но той не проговори.

— Не ми оставяш избор — продължи Артър. — Ще ти кажа това, което искаш да знаеш. Тогава ще разбереш, че то не е свързано с настоящите проблеми. И тогава ще продължим напред.

Чанс не хареса идеята.

— Артър, не говориш сериоз…

— Седни отпред, Чанс.

— Но… — заекна Чанс. — Той може би работи за Дейвисън.

Артър поклати глава.

— Не.

— Но не можеш да си сигурен…

— Ако работеше за Дейвисън, вече поне десет човека щяха да се ровят из тази история. Но ако Майрън продължи да се рови в нея, той определено ще бъде забелязан от хората на Дейвисън.

Чанс погледна към Майрън, който му намигна.

— Това не ми харесва — каза Чанс.

— Седни отпред, Чанс.

Чанс се надигна, събирайки цялото си достойнство, от което не беше останало нищо, и се затътри към предницата на автобуса.

Артър се обърна към Майрън.

— Не е нужно да споменавам, че това, което ще ти кажа, е строго поверително. Ако бъде повторено…

Той реши да не завършва изречението.

— Говори ли вече с баща си?

— Не.

— Това ще ти помогне.

— В какво ще ми помогне?

Артър Брадфорд не отговори. Седеше мълчаливо и гледаше през прозореца. Автобусът спря на светофара. Група хора започнаха да махат към прозорците. Артър гледаше през тях, сякаш бяха прозрачни.

— Обичах жена си — започна той. — Искам да разбереш това. Запознахме се в колежа. Един ден я видях да върви през поляната и…

Светофарът светна зелено. Автобусът потегли отново.

— И нищо в живота ми вече не беше същото.

Артър погледна към Майрън и се усмихна.

— Невероятно, нали?

Майрън сви рамене.

— Звучи хубаво — каза той.

— О, беше.

Артър наклони глава при спомена и за момент политикът бе заменен от истинско човешко същество.

— Ние с Елизабет се оженихме една седмица след като се дипломирахме. Вдигнахме голяма сватба във фермата. Трябваше да я видиш. Шестстотин човека. Семействата ни бяха адски щастливи, макар че на нас въобще не ни пукаше. Бяхме влюбени. И притежавахме увереността на младите, че това никога няма да се промени.

Той отново отмести очи от Майрън. Автобусът бръмчеше. Някой включи един от телевизорите и намали звука.

— Първият удар дойде година след сватбата. Елизабет научи, че не може да има деца. Някакъв дефект на матката. Можеше да забременее, но помяташе преди края на първите три месеца. Странна работа, като се замислиш. Още в самото начало Елизабет имаше нещо, което аз възприемах като „прекалено кротки моменти“. Някой би ги нарекъл пристъпи на меланхолия. Но на мен не ми приличаха на меланхолия, а по-скоро на моменти на вглъбеност. Намирах ги странно привлекателни. Можеш ли да разбереш това?

Майрън кимна, но Артър все още гледаше през прозореца.

— Но после пристъпите започнаха да зачестяват. И ставаха все по-дълбоки. Предполагам, че това е естествено. Кой не би бил тъжен при тези обстоятелства? Днес, разбира се, щяха да обявят Елизабет за маниакално депресирана — каза Артър и се усмихна тъжно. — Казват, че всичко е физиологично. Просто химичен дисбаланс в мозъка или нещо подобно. Някои дори твърдят, че външните стимули били без значение, че дори без проблема с безплодието Елизабет щяла да се разболее по същия начин.

Брадфорд замълча за момент и погледна към Майрън.

— Вярваш ли в това? — попита той.

— Не знам — отговори Майрън.

Артър, изглежда, не го чу.

— Предполагам, че е възможно — продължи той. — Психическите болести са толкова странни. Разбираме физическите проблеми. Но когато мозъкът не работи рационално, не схващаме проблема. Можем да съчувстваме, но не можем да разберем. И така аз наблюдавах как Елизабет постепенно се влошава. Приятелите ни, които я смятаха за ексцентрична, започнаха да се чудят. От време на време кризите бяха толкова силни, че трябваше да лъжем, че заминавам, и си оставахме у дома. Това продължи години. Жената, в която се влюбих, бавно изчезваше. Много преди смъртта й, поне пет-шест години преди това, тя вече бе различен човек. Разбира се, опитахме всичко възможно. Осигурихме й най-добрите медицински грижи, но нищо не можа да спре пропадането. Накрая Елизабет въобще не можеше да излиза.

Тишина.

— Изпратихте ли я в лудница? — попита Майрън.

Артър отпи от чая си. Пръстите му се заиграха с етикета на кутията.

— Не — отговори той най-после. — Семейството ми ме караше да я изпратя там, но аз не можех. Знаех, че Елизабет вече не е жената, която обичах. Знаех, че мога да продължа да живея без нея. Но не можех да я изоставя. Дължах й поне това, независимо в какво се беше превърнала.

Майрън кимна и не проговори. Телевизорът вече не работеше, но сега радиото гърмеше с пълна сила. Сам четеше списанието си. Чанс непрекъснато надничаше през рамо. Очите му приличаха на тесни цепки.

— Наех медицински сестри на пълен работен ден и оставих Елизабет у дома. Продължих да си живея живота, докато тя продължаваше да потъва в забравата. Вероятно семейството ми е било право. Трябваше да я изпратя в някоя клиника.

Автобусът спря. Майрън и Артър залитнаха напред.

— Можеш да се сетиш какво стана след това. Положението на Елизабет се влоши още повече. Към края вече беше почти кататоничка. Злото, проникнало в мозъка й, го превзе напълно. Ти беше прав, разбира се. Падането й не беше инцидент. Елизабет скочи. И това, че падна на главата си, не беше лош късмет. Тя го направи нарочно. Жена ми се самоуби.

Артър притисна лицето си с ръце и се облегна назад. Майрън се загледа в него. Можеше и да е театър — политиците са добри артисти — но Майрън реши, че вижда реално чувство за вина. В очите на Брадфорд проблесна истинска тъга. Но човек никога не можеше да е сигурен. Обикновено онези, които претендират, че откриват лъжците без проблем, биват измамени още по-убедително.

— Анита Слотър ли намери трупа й? — попита Майрън.

Артър кимна.

— А останалото е класика — каза той. — Покриването на историята започна незабавно. Бяха дадени подкупи. Нали разбираш, самоубийство, луда жена, подтикната от мъжа си да скочи от балкона, просто не можехме да си позволим това да се разчуе. Щяхме да покрием и името на Анита, но то беше съобщено при повикването на полицията и репортерите веднага се добраха до него.

Звучеше напълно логично.

— Спомена подкупи — каза Майрън.

— Да.

— Колко получи Анита?

Брадфорд затвори очи.

— Анита не взе никакви пари.

— Какво искаше тя?

— Нищо. Не беше такъв човек.

— И й се доверихте, че ще си замълчи?

Артър кимна.

— Да — отговори той. — Имах й пълно доверие.

— Никога не си я заплашвал или…

— Никога.

— Трудно ми е да го повярвам.

Брадфорд сви рамене.

— Тя остана при нас още девет месеца. Това би трябвало да ти говори нещо.

Майрън се замисли. Чу някакъв шум в предната част на автобуса. Чанс се надигна от мястото си, забърза към задницата и застана до тях. И двамата не му обърнаха внимание.

След няколко секунди Чанс запита:

— Каза ли му?

— Да — отговори Артър.

Чанс се завъртя към Майрън.

— Ако подшушнеш и една дума на някого, ще те убия.

— Шшт.

Внезапно Майрън прозря. Истината се криеше съвсем наблизо. Историята беше отчасти вярна — винаги е така с добрите лъжи, но нещо липсваше. Той погледна към Артър.

— Забрави нещо — каза Майрън.

Бръчките по челото на Артър се вдълбаха.

— Какво? — попита той.

Майрън посочи към Чанс, после обратно към Артър.

— Кой от двама ви преби Анита Слотър?

Гробно мълчание.

Майрън продължи:

— Няколко седмици преди самоубийството на Елизабет някой е нападнал Анита Слотър. Била заведена в болница „Сейнт Барнабас“. Когато жена ти скочила от балкона, тя все още имала следи от побоя. Не искаш ли да ми разкажеш за това?

Изведнъж се случиха няколко неща. Артър Брадфорд кимна леко. Сам остави списанието си и се изправи. Чанс се зачерви като пред инфаркт.

— Той знае прекалено много — извика Чанс.

Артър се замисли.

— Трябва да го очистим! — продължи Чанс.

Артър все още мислеше. Сам пристъпи към тях.

Майрън заговори с нисък глас:

— Чанс — каза той.

— Какво?

— Ципът на панталона ти е разкопчан.

Чанс сведе поглед надолу. Майрън вече беше извадил пистолета си. Той го притисна силно в слабините на Чанс, който отскочи леко назад, но Майрън продължи да притиска оръжието към него. Сам измъкна пистолета си и го насочи към Майрън.

— Кажи на Сам да седне — нареди Майрън. — Или ще имаш сериозни проблеми с катетрите.

Всички замръзнаха. Сам държеше пистолета си насочен към Майрън, който продължаваше да притиска своя в слабините на Чанс. Артър изглеждаше потънал в мислите си. Чанс се разтрепери.

— Не ми напикавай пистолета, Чанс — помоли Майрън.

Говореше като филмов смелчага. Но познаваше типа хора, от които беше Сам. И знаеше, че Сам спокойно може да рискува и да стреля.

— Няма нужда от оръжия — каза Артър. — Никой няма да ти навреди.

— Вече се чувствам по-добре.

— Простичко казано, за мен струваш повече жив, отколкото мъртъв. Иначе досега Сам щеше да ти е пръснал черепа. Разбираш ли?

Майрън не отговори.

— Сделката ни си остава без промяна: ти намираш Анита Слотър, а аз се грижа Бренда да не влезе в затвора. И двамата забравяме за жена ми. Ясен ли съм?

Сам повдигна пистолета към нивото на очите си и се усмихна.

Майрън кимна към него.

— Какво ще кажеш за една проява на доверие? — запита той.

Артър кимна.

— Сам — каза той.

Сам свали пистолета. Върна се на мястото си и взе списанието.

Майрън притисна оръжието си малко по-силно. Чанс изстена. После и Майрън прибра пистолета.

Автобусът го остави при колата му. Сам му махна с ръка, докато слизаше от автобуса. Майрън му кимна в отговор. Автобусът продължи надолу по улицата и изчезна зад ъгъла. Майрън осъзна, че досега бе сдържал дъха си. Опита се да се отпусне и да разсъждава правилно.

— Проблеми с катетри — високо каза той. — Отвратително.

Глава двадесет и седма

Офисът на баща му все още се помещаваше в един склад в Нюарк. Преди години тук произвеждаха бельо. Но вече не. Сега вкарваха готови продукти от Индонезия и Малайзия или някое друго място, където детският труд беше разрешен. Всички знаеха, че има нарушения, но все пак купуваха стоките, защото така спестяваха малко пари, а и честно казано, въпросът беше доста спорен. Лесно беше да си против работата на децата по фабриките. Лесно беше да протестираш срещу това, че им плащат по дванайсет цента на час. Лесно беше да заклеймиш родителите им и да негодуваш срещу подобна експлоатация. По-трудно ставаше, когато дилемата бе дванайсет цента или глад. Експлоатация или смърт.

А най-лесно беше въобще да не се замисляш по въпроса.

Преди трийсет години, когато в Нюарк все още произвеждаха бельо, много от чернокожите в града работеха при баща му. Той смяташе, че се отнася добре с работниците си. Мислеше, че го смятат за добър началник. Когато през 1968 година избухнаха бунтовете, същите тези работници изгориха четири от фабричните му сгради. Баща му никога вече не погледна на тях по същия начин.

Елоиз Уилямс работеше за баща му още отпреди бунтовете.

— Докато съм жив — казваше често баща му, — Елоиз ще има работа.

Тя му беше като втора жена. Грижеше се за него през работно време. Спореха и се караха и се цупеха един на друг. И наистина се обичаха. Майка му беше наясно с това.

— Благодаря на Бога, че Елоиз е по-грозна от чернобилска крава — казваше майка му, — иначе щях да започна да се съмнявам.

В миналото фабриката на баща му се състоеше от пет сгради. Сега беше останал само складът. Баща му го използваше да складира пристигащите отвъд океана пратки. Офисът му беше разположен в средата и се издигаше почти до тавана. И четирите стени бяха стъклени и даваха възможност на баща му да наблюдава стоката си като затворнически надзирател в главната кула.

Майрън изкачи металните стълби. Когато стигна догоре, Елоиз го поздрави със здрава прегръдка и пощипване по бузата. Майрън почти очакваше секретарката на баща му да бръкне в чекмеджето си и да извади оттам някоя играчка. Когато идваше тук като дете, тя винаги беше готова за него. Поднасяше му воден пистолет или книжка с комикси. Но този път само го прегърна и Майрън едва ли не се разочарова.

— Влизай направо вътре — каза Елоиз.

Нямаше позвъняване. Нямаше очакване на разрешение от страна на баща му.

През стъклото Майрън видя, че баща му говореше по телефона. Оживено. Както винаги. Майрън влезе в кабинета. Баща му вдигна пръст към него.

— Ърв, казах ти — утре. Никакви извинения. Утре, чу ли?

Неделя, но въпреки това всички работеха. Все по-ограниченото време за почивка в края на двадесети век.

Баща му затвори телефона. Погледна към Майрън и целият засия. Майрън заобиколи бюрото и целуна баща си по бузата. Както винаги кожата му напомняше за шкурка и ухаеше слабо на „Олд Спайс“. Точно както трябваше.

Баща му беше облечен като член на израелския Кнесет: графитеносив панталон с бяла разкопчана риза и фланелка отдолу. Бели косми се показваха изпод фланелката му. Баща му определено принадлежеше към семитската раса — мургава маслинена кожа и нос, който хората учтиво наричаха „едър“.

— Помниш ли „Дон Рико“? — попита баща му.

— Онова португалско заведение, в което ходехме навремето?

Баща му кимна.

— Свършено е с него. От миналия месец. Мануел поддържаше заведението чудесно в продължение на трийсет и шест години. Но му се наложи да се откаже от него.

— Съжалявам да го чуя — каза Майрън.

Баща му издаде неясен звук и махна с ръка.

— На кого, по дяволите, му пука? Просто си бъбря, защото съм леко разтревожен. Елоиз каза, че си звучал странно по телефона — обясни баща му с мек глас. — Всичко наред ли е?

— Съвсем добре съм.

— Имаш ли нужда от пари или нещо друго?

— Не, татко, нямам нужда от пари.

— Но има нещо, нали?

Майрън реши да не губи повече време.

— Познаваш ли Артър Брадфорд? — запита той.

Лицето на баща му пребледня. Не постепенно, а изведнъж. Той се заигра с нещата по бюрото си. Оправи семейните снимки, като се замота с онази, на която се виждаше Майрън с купа в ръка, след като „Дюк“ спечели шампионската титла. До нея се въргаляше празна кутия от понички. Баща му я взе и я хвърли в кошчето за боклук. Най-после каза:

— Защо ме питаш?

— Набърках се в нещо.

— И Артър Брадфорд е замесен в него?

— Да — отговори Майрън.

— Откажи се от тази работа. Бързо.

Баща му вдигна пластмасова чаша кафе до устата си и изви врат. Чашата беше празна.

— Брадфорд ми каза да те разпитам за него — обясни Майрън. — За него и онзи тип, който работи за него.

— Сам Ричардс? — запита той с благоговение. — Жив ли е още?

— Да.

— Господи.

Тишина. После Майрън запита:

— Откъде ги познаваш?

Баща му отвори чекмеджето на бюрото си и затърси нещо. После извика Елоиз. Тя дойде до вратата.

— Къде е аспиринът? — попита баща му.

— В дясното чекмедже. В лявата страна отзад. Под кутията с гумени ластичета — каза Елоиз и се обърна към Майрън: — Би ли искал едно „Ю-Ху“? — попита тя.

— Да, моля.

Все още купуваха „Ю-Ху“. Майрън не беше идвал в офиса на баща си почти десет години, а те все още купуваха любимото му питие. Баща му намери кутийката с аспирин и се заигра с капачката. Елоиз излезе и затвори вратата след себе си.

— Никога не съм те лъгал — каза баща му.

— Знам.

— Исках да те предпазя. Така постъпват родителите. Защитават децата си. Когато видят, че идва опасност, опитват се да я отстранят или да поемат удара.

— Не можеш да поемеш този удар вместо мен — каза Майрън.

Баща му кимна бавно.

— Това не прави нещата по-лесни.

— Ще се оправя — успокои го Майрън. — Просто трябва да знам срещу какво съм изправен.

— Изправен си срещу истинското зло — отговори баща му, като извади две таблетки и ги преглътна без вода. — Изправен си срещу чиста жестокост, срещу хора без съвест.

Елоиз се върна с кутия „Ю-Ху“. Оглеждайки ги внимателно, тя мълчаливо подаде питието на Майрън и ги остави сами. В далечината някакъв електрокар подаде писукащ сигнал, че тръгва на заден ход.

— Беше около година след бунтовете — започна баща му. — Вероятно си прекалено млад, за да ги помниш, но бунтовете съсипаха този град. И до ден-днешен раната още не е заздравяла. Всъщност е точно обратното. Също като при моите стоки — посочи той към кашоните долу. — Дрехата се разпаря около подгъва и никой не прави нищо, докато цялата не се разпадне. Това е Нюарк. Разпрана дреха. Както и да е, моите работници най-после се върнаха, но вече не бяха същите хора. Бяха разгневени. Аз вече не бях техен работодател, а потисник. Гледаха ме, сякаш аз лично съм докарал тук предците им, оковани във вериги. После хулиганите започнаха да ги провокират. Производството отиваше по дяволите. Цените на труда ставаха все по-високи. Градът се готвеше да експлодира. И тогава бандитите поведоха работниците. Искаха да създадат профсъюз. Всъщност настояваха за това. Аз, разбира се, бях против тази идея.

Баща му погледна през стъклената стена към безкрайните редици с кашони. Майрън се зачуди колко ли пъти баща му бе виждал тази гледка. Зачуди се какво ли мислеше баща му, когато поглеждаше навън, и за какво мечтаеше през всички тези години в прашния склад. Майрън разтърси кутията и отвори капачката. Звукът стресна баща му, който погледна отново към сина си и успя да се усмихне.

— Старият Брадфорд беше свързан с мафиотите, които искаха да създадат профсъюза. Това бяха хората, които участваха в тази история: мафиоти, бандити, боклуци, които се занимаваха с всичко от проституция до хазарт. И внезапно станаха експерти по трудовите въпроси. Но аз реших да се боря с тях и започнах да побеждавам. И един ден старият Брадфорд изпрати сина си Артър тук. За да си поговори с мен. Сам Ричардс беше с него. Копелето просто се облегна на стената и не проговори. Артър седна и сложи крака на бюрото ми. Каза, че трябва да се съглася с профсъюза. Всъщност трябвало да го подкрепя. Финансово. С щедри дарения. Казах на малкия сополанко, че има друга дума за това и тя е „рекет“. Казах му да се разкара от офиса ми.

Едри капки пот покриха челото на баща му. Той извади носната си кърпа и ги попи. В ъгъла на кабинета имаше вентилатор и се въртеше напред-назад, дразнейки с прохладни моменти, следвани от задушна горещина. Майрън се вторачи в семейните снимки, спирайки се на онази с родителите му, пътешестващи из Карибите. Това пътуване беше преди около десетина години. Майка му и баща му бяха облечени в пъстри ризи и изглеждаха здрави, загорели и много по-млади. Това го стресна.

— И какво стана след това? — попита Майрън.

Баща му преглътна тежко и заговори отново:

— Сам най-после проговори. Дойде до бюрото ми и се вгледа в семейните снимки. Усмихна се, сякаш беше стар приятел на семейството. После метна на бюрото ми градинарска ножица.

Майрън се вледени.

Баща му продължи да говори. Очите му бяха ококорени и нефокусирани.

— Представи си какво може да причини на един човек тази ножица — каза Сам. — Представи си как реже от някого парче по парче. Представи си не колко дълго време ще е нужно да умреш, а колко дълго ще можеш да запазиш някого жив. Това беше всичко, което каза. После Артър Брадфорд се разсмя и двамата излязоха от кабинета.

Баща му отново хвана чашата за кафе, но тя си беше празна. Майрън му подаде кутията „Ю-Ху“, но баща му поклати глава.

— Прибрах се у дома и се опитах да се престоря, че всичко е наред. Опитах се да ям, опитах се да се усмихна. Играх с теб в двора. Но не можех да спра да мисля за думите на Сам. Майка ти усети, че нещо не е наред, но като никога не ме притисна. По-късно си легнах. Отначало не можах да заспя. Точно както Сам каза — не спирах да си представям. Как режат някого на малки парченца. Бавно. И всяка рана поражда нов писък. И внезапно телефонът звънна. Скочих и погледнах часовника. Беше три сутринта. Вдигнах телефона, но никой не проговори. Затова затворих и станах от леглото.

Дишането на баща му се затрудни. Очите му се напълниха със сълзи. Майрън пристъпи към него, но той вдигна ръка, за да го спре.

— Нека да довърша — помоли той.

Майрън кимна и седна на мястото си.

— Влязох в стаята ти — продължи баща му с безжизнен, монотонен глас. — Вероятно знаеш, че често го правех. Понякога просто стоях и те гледах как спиш.

По лицето му потекоха сълзи.

— И така, влязох в стаята ти. Чувах дълбокото ти дишане. Звукът ме успокои незабавно. Усмихнах се. После се приближих до теб, за да те завия по-добре. И тогава я видях.

Баща му притисна юмрук към устата си, сякаш да сподави кашлицата си. Гърдите му се повдигнаха развълнувано. Думите му изскочиха забързано.

— На леглото ти. Върху одеялото. Градинарска ножица. Някой беше влязъл в стаята ти и беше оставил ножицата на леглото ти.

Ледена ръка стисна сърцето на Майрън. Баща му го погледна със зачервени очи.

— Човек не се бори срещу такива хора, Майрън — каза той. Защото не може да ги победи. Не е въпрос на смелост. А на загриженост. Имаш хора, които обичаш. Те са свързани с теб. Тези хора дори не разбират това. Нямат чувства. Как да нараниш човек, който няма чувства?

Майрън нямаше отговор.

— Просто се оттегляш — каза баща му. — Няма нищо срамно.

Майрън се изправи. Баща му също. Прегърнаха се здраво. Майрън затвори очи. Баща му приглади косата му. Майрън се притисна към него и вдъхна аромата на „Олд Спайс“. Върна се във времето, припомняйки си как същата ръка го беше прегръщала след удара на Джо Давито.

Все още ръката го успокояваше. След всички тези години това беше най-сигурното място на света.

Глава двадесет и осма

Градинарска ножица.

Не можеше да е съвпадение. Майрън грабна мобифона и позвъни в салона, където тренираше Бренда. След няколко минути чу гласа й.

— Здрасти — каза тя.

— Здрасти.

И двамата замълчаха.

— Обичам разговорливи мъже — каза Бренда.

— Аха — изсумтя Майрън.

Бренда се засмя. Звукът беше мелодичен и прободе сърцето му.

— Как си? — попита той.

— Добре — отговори тя. — Играта помага. Освен това мислих за теб много. Това също помага.

— И на мен също — отвърна Майрън.

Духовити реплики. Една след друга.

— Ще дойдеш ли на мача довечера? — попита Бренда.

— Разбира се. Искаш ли да те взема?

— Не. Ще се кача в автобуса с останалите от отбора.

— Имам въпрос — каза Майрън.

— Давай.

— Как бяха имената на двете момчета с прерязаните ахилесови сухожилия?

— Клей Джаксън и Артър Харис.

— И са били накълцани с градинарска ножица, нали?

— Точно така.

— И живеят в Ийст Ориндж?

— Да. Защо?

— Не мисля, че Хорас е бил човекът, който ги е наранил.

— Кой тогава?

— Дълга история. Ще ти я разкажа по-късно.

— След мача — предложи Бренда. — Ще трябва да обърна малко внимание на репортерите, но после можем да си вземем нещо за хапване и да се върнем в дома на Уин.

— Така е добре — каза Майрън.

Мълчание.

— Звуча прекалено нетърпеливо, нали? — запита Бренда накрая.

— Не.

— Трябва да се правя на по-недостъпна.

— Не е нужно.

— Просто… — каза тя, замълча и започна отново. — Просто ми се струва, че така е правилно.

Майрън кимна в телефона. Знаеше. Помисли за казаното от Есперанца, че има навика да се разкрива прекалено много, без да се тревожи, че ще пострада.

— Ще се видим на мача — каза Майрън.

После изключи.

Седна, затвори очи и се замисли за Бренда. За момент не отпъди мислите си. Остави ги да го завладеят напълно. Тялото му потръпна. Той започна да се усмихва.

Бренда.

Майрън отвори очи и се върна към действителността. Отново взе мобифона и набра номера на Уин.

— Говорете.

— Имам нужда от помощ — съобщи Майрън.

— Страхотно — отвърна Уин.

* * *

Срещнаха се в универсалния магазин в Уест Ориндж.

— Колко далеч отиваме? — попита Уин.

— На около десет минути път.

— В кофти район?

— Да.

Уин погледна към скъпоценния си ягуар.

— Тогава ще отидем с твоята кола — реши той.

Качиха се във форда. Късното слънце хвърляше дълги сенки по улиците. От тротоарите се издигаше жега. Въздухът беше толкова задушен и гъст, че на откъснала се от дървото ябълка щяха да са й нужни няколко минути, за да се приземи.

— Проверих стипендия „Достъпно образование“ — започна Уин. — Който и да е създал фонда, е имал доста добри финансови съветници. Парите идват от чуждестранен източник, и по-точно от Каймановите острови.

— Значи не е възможно да бъдат проследени?

— Почти невъзможно — поправи го Уин. — Но дори на места като Каймановите острови подкупът си е подкуп.

— И кого ще трябва да подкупим?

— Вече е направено. За съжаление сметката е била под фалшиво име и е закрита преди четири години.

— Преди четири години — повтори Майрън. — Точно след като Бренда е получила последната си стипендия. Преди да започне да учи медицина.

Уин кимна.

— Логично — каза той.

— Значи сме в задънена улица.

— Временно, да. Някой може да провери старите документи, но това ще отнеме няколко дни.

— Нещо друго?

— Получателят на стипендията бил избран от определен екип адвокати, а не от образователна институция. Критериите били твърде неясни: потенциал за учене, добро поведение и разни ей такива.

— С други думи, всичко е било нагласено така, че адвокатите да изберат Бренда. Както решихме и преди, това е било начин парите да стигнат до нея.

Ново кимване.

— Логично — повтори Уин.

Напуснаха Уест Ориндж и влязоха в Ийст Ориндж. Пейзажът постепенно се промени. Красивите големи къщи се превърнаха в блокове. После къщите се появиха отново, но този път по-малки и скупчени близо една до друга. Започнаха да изникват и изоставени фабрики. Също и общински жилища. Деградираща пеперуда, която се превръща обратно в гъсеница.

— Освен това се чух с Хол — съобщи Уин.

Хол беше експерт по електроника, когото познаваха от дните, когато работеха за правителството. Майрън го беше изпратил да провери подслушването на някои телефони.

— И?

— Във всички жилища е имало подслушвателни устройства — в дома на Мейбъл Едуардс, Хорас Слотър и в общежитието на Бренда.

— Не се изненадвам — каза Майрън.

— С изключение на едно — поправи го Уин. — Устройствата в две от къщите — в домовете на Мейбъл и Хорас — са били стари. Хол смята, че са там поне от три години.

Мислите на Майрън отново запрепускаха безразборно.

— Три години?

— Да. Това, разбира се, е само неговата преценка. Но устройствата били стари и в някои случаи — покрити с прах.

— А устройството на телефона на Бренда?

— Скорошно. Но тя живее там само от няколко месеца. Освен това Хол намерил подслушвателни устройства из цялото жилище на Бренда. Едно под бюрото в спалнята й. Второ под канапето в общата стая.

— Микрофони?

Уин кимна.

— Някой се интересува не само от телефонните разговори на Бренда.

— Господи.

Уин почти се усмихна.

— Да. И аз реших, че ще ти се стори странно.

Майрън се опита да вкара новите данни в мозъка си.

— Някой очевидно шпионира семейството от дълго време — каза той.

— Очевидно — съгласи се Уин.

— Това навежда на мисълта, че става дума за човек с ресурси.

— Наистина.

— Тогава трябва да е семейство Брадфорд — каза Майрън. — Те търсят Анита Слотър. Доколкото знаем, я търсят вече двайсет години. Това е единственото, което има логика. И знаеш ли какво още означава това?

— Моля те, сподели — отвърна Уин.

— Артър Брадфорд ме е мамил.

Уин изохка.

— Лъжлив политик? Сигурно после ще ми кажеш, че и великденското зайче не съществува?

— Точно както си мислехме отначало — каза Майрън. — Анита Слотър е избягала, защото се е уплашила. И затова Артър Брадфорд е готов да ни сътрудничи. Той иска да намеря Анита, за да може да я убие.

— А после ще се опита да убие и теб — добави Уин, оглеждайки косата си в страничното огледало. — Не е лесно да си толкова красив — каза той.

— А ти спокойно страдаш, без да се оплакваш.

— Такъв съм си аз.

Уин хвърли един последен поглед и върна огледалото на мястото му.

Клей Джаксън живееше в редица къщи, чиито задни дворове гледаха към шосе 280. Кварталът изглеждаше работнически. Къщите бяха двуфамилни, с изключение на няколко ъглови, чиито първи етажи бяха превърнати в кръчми. Изтощени неонови реклами на „Будвайзер“ проблясваха зад мърлявите прозорци. Всички огради бяха телени. През пукнатините по тротоарите се подаваха толкова много плевели, че не можеше да се определи къде свършват тротоарите и къде започват малките ливадки пред къщите.

Изглежда, обитателите на квартала бяха само черни. Майрън отново усети необяснимо неудобство.

Срещу къщата на Клей Джаксън се виждаше малък парк. Хората в него се готвеха за барбекю. Течеше бейзболен мач. Висок смях се носеше от всички страни. Чуваше се и силна музика. Когато Майрън и Уин излязоха от колата, всички очи се обърнаха към тях. Тонколоната внезапно замълча. Майрън се насили да се усмихне. Уин остана напълно безразличен към огледа.

— Вторачили са се в нас — каза Майрън.

— Ако двама чернокожи спрат пред дома ти в Ливингстън — каза Уин, — как ще бъдат посрещнати?

Майрън кимна.

— Значи според теб съседите вече звънят в полицията и описват „двамата подозрителни младежи“, които бродят из улиците на квартала?

Уин повдигна вежди.

— Младежи?

— Иска ми се да мисля, че все още сме такива.

— Мечти.

— Така си е.

Отправиха се към дома на Клей, който приличаше на къщата от „Улица Сезам“. Някакъв мъж ровеше в близката кофа за боклук, но той въобще не приличаше на Сърдиткото Оскар. Майрън почука на вратата. Уин се огледа наоколо. Бейзболистите и приготвящите скарата все още стояха вторачени в тях. Не изглеждаха доволни от онова, което съзираха.

Майрън почука отново.

— Кой е? — извика женски глас.

— Казвам се Майрън Болитар. А това е Уин Локуд. Бихме искали да се видим с Клей Джаксън, ако е възможно.

— Бихте ли изчакали една секунда?

Изчакаха поне една минута. После чуха изтракването на верига. Топката на вратата се завъртя и пред тях се появи някаква жена. Беше чернокожа, вероятно на около четиридесет години. Усмивката й трептеше като неоновите реклами по витрините на кръчмите.

— Аз съм майката на Клей — представи се тя. — Моля, заповядайте.

Последваха я вътре. Нещо ароматно се готвеше на печката. Стар климатик ръмжеше като реактивен самолет, но все пак работеше. Хладината беше приятна, макар и за кратко. Майката на Клей ги поведе по тесен коридор и ги изкара от къщата през кухненската врата. Отново бяха навън, този път в задния двор.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? — попита тя, надвиквайки шума от движението по магистралата.

Майрън погледна към Уин, който намръщено отвърна на погледа му.

— Не, благодаря ви — отговори Майрън.

— Добре.

Усмивката вече трепкаше още по-бързо, като светлина от прожектор в дискотека.

— Отивам да доведа Клей. Веднага се връщам.

Кухненската врата се затръшна.

Останаха сами навън. Дворчето беше съвсем малко. Виждаха се лехи с пъстри цветя и два големи храста, които бавно умираха. Майрън пристъпи към оградата и се вгледа в магистралата. По четирилентовия път кипеше оживено движение. Изгорели газове се издигаха бавно във влажния въздух, без да се разсейват. Когато преглътна, Майрън реши, че е усетил вкуса им.

— Това не ми харесва — каза Уин.

Майрън кимна. Двама бели идват в дома ти. Не познаваш никой от тях. Не искаш никакви документи. Просто ги поканваш и ги оставяш на двора. Нещо определено не беше наред.

— Да видим какво ще стане — каза Майрън.

Не се наложи да чакат дълго. Осем едри мъже се появиха от три различни посоки. Двама нахлуха през кухненската врата.

Трима заобиколиха къщата отдясно. Още трима отляво. Всички носеха алуминиеви бейзболни бухалки и изражения, които казваха: „Хайде да ги сритаме по задниците“. Майрън усети как пулсът му се ускорява. Уин скръсти ръце. Само очите му се движеха.

Това не бяха улични гамени или членове на някоя банда. Бяха бейзболистите от парка. Възрастни мъже с тела, заякнали от ежедневния тежък труд — докери, хамали и други подобни. Някои държаха бухалките си готови за удар. Други ги бяха облегнали на раменете си. Трети нежно потупваха краката си с тях.

Майрън се намръщи към слънцето.

— Свършихте ли играта, момчета? — запита той.

Най-едрият застана отпред. Имаше огромно твърдо шкембе, мазолести длани и мускулестите ръце на човек, който с лекота можеше да прекърши тренировъчните уреди във фитнес залата. Бейзболното му кепе „Найк“ беше закопчано на последната дупка, но въпреки това му стоеше като еврейска молитвена шапчица. Тениската му носеше емблемата на „Рибок“. Кепе „Найк“, тениска „Рибок“. Странно съчетание на марки.

— Играта тепърва започва, глупако.

Майрън погледна към Уин, който каза:

— Добре поднесено, но липсва оригиналност. Освен това думата „глупако“ в края звучи излишно. Не съм възхитен от възможностите му да се изразява, но да изчакаме следващото остроумие.

Осемте мъже се скупчиха около двамата приятели. Найк/ Рибок, който очевидно беше водачът на групата, размаха бухалката си.

— Хей, „Чуден хляб“, довлечи си задника тук.

Уин погледна към Майрън, който каза:

— Мисля, че има предвид теб.

— Сигурно, защото и аз помагам за изграждането на силни тела по дванайсет начина — цитира Уин известната реклама.

После Уин се усмихна и сърцето на Майрън подскочи. Хората винаги постъпваха така. Вечно се прицелваха в Уин. Със своите метър и седемдесет и пет, Уин беше половин глава по-нисък от Майрън. Но не беше само това. Русата коса, бледото порцеланово лице, изпъстрено с тънки сини вени, изкарваха наяве най-лошото у хората. Уин изглеждаше мек, ленив и разглезен. От онези типове, които удряш и се пръсват като евтин порцелан. Лесна плячка. Всички обичат лесната плячка.

Уин пристъпи към Найк/Рибок. Повдигна вежди и му се ухили.

— Ти ли ме търсиш?

— Как се казваш, Чуден хляб?

— Търгуд Маршъл — отговори Уин.

Този отговор не се хареса на тълпата. Чу се мърморене.

— Да не подмяташ расистки забележки?

— Не аз наричам хората „Чуден хляб“.

Уин хвърли поглед към Майрън и вдигна палец. Майрън отвърна на жеста му. Ако това беше училищен спор, Уин щеше да е спечелил точка.

— Ченге ли си, Търгуд?

Уин се намръщи.

— В този костюм? — запита той, като подръпна реверите си. — Стига глупости, моля те.

— Какво искаш тогава?

— Искаме да поговорим с Клей Джаксън.

— За какво?

— За слънчевата енергия и ролята й в двадесети век.

Найк/Рибок огледа бойците си, които стесниха кръга около двамата приятели. Майрън усети пулсиране в ушите си. Продължи да наблюдава Уин и зачака.

— Струва ми се — продължи водачът, — че вие, бели момчета, искате отново да нараните Клей.

Той пристъпи по-близо до тях. Очи в очи.

— Струва ми се, че ние имаме право да използваме смъртоносна сила, за да го защитим. Така ли е, приятели?

Бойците изръмжаха в съгласие и повдигнаха бухалките си.

Движението на Уин беше внезапно и неочаквано. Той просто протегна ръка и грабна бухалката на Найк/Рибок. Устата на огромния мъж зейна изненадано. Той се вторачи в ръцете си, сякаш очакваше бухалката да се върне там всеки момент. Нямаше да стане. Уин я захвърли в ъгъла на двора.

После пристъпи към здравеняка.

— Искаш ли да изтанцуваме едно танго, Черно хлебче?

— Уин — обади се Майрън.

Но Уин държеше врага си под око и не му обърна внимание.

— Чакам.

Найк/Рибок се ухили. После разтърка ръце и облиза устни.

— Този е мой, приятели.

Да, лесна плячка.

Огромният мъж се хвърли напред като чудовището на Франкенщайн. Дебелите му пръсти се протегнаха към врата на Уин, който остана неподвижен до последния възможен момент. После Уин се задейства. Притисна пръстите си един в друг и превърна ръката си в нещо като копие. Пръстите се стрелнаха светкавично и удариха ларинкса на едрия мъж. От устата на здравеняка излезе хъркащ звук. Ръцете му инстинктивно посегнаха към гърлото му. Уин се наведе и замахна с крак. Токът на обувката му подкоси краката на Найк/Рибок. Мъжагата се просна по гръб и удари глава в земята.

Уин натика 44-калибровия си пистолет в лицето му. Все още се усмихваше.

— Струва ми се — каза Уин, — че ти току-що ме нападна с бейзболна бухалка. Струва ми се, че ако те прострелям в лявото око, веднага ще ме оправдаят.

Майрън също извади оръжието си и нареди на останалите от групата да хвърлят бухалките. Послушаха го. После ги накара да легнат по корем с ръце зад главите и сключени пръсти. Отне му минута-две, но всички се подчиниха.

Найк/Рибок също вече лежеше по корем. Той протегна врат и изръмжа:

— Няма да стане.

Уин подръпна ухото си с ръка.

— Моля? — запита той учтиво.

— Няма да ви позволим отново да нараните момчето.

Уин избухна в смях и леко подритна главата на мъжа с върха на обувката си. Майрън улови погледа му и поклати глава. Уин сви рамене и спря.

— Не искаме да нараним никого — каза Майрън. — Просто се опитваме да разберем кой е нападнал Клей на онзи покрив.

— Защо? — запита някакъв глас.

Майрън се завъртя към кухненската врата. Млад мъж, облегнат на патерици, изкуцука от вратата. Гипсът върху сухожилието му приличаше на морско чудовище, готвещо се да погълне целия му крак.

— Защото всички мислят, че го е направил Хорас Слотър — отговори Майрън.

Клей Джаксън застана на един крак.

— Е, и? — запита той.

— Той ли го направи?

— Ти пък защо се интересуваш?

— Защото го убиха.

Клей сви рамене.

— Е, и? — повтори той.

Майрън отвори уста, затвори я и въздъхна.

— Това е дълга история, Клей — каза той. — Просто искам да знам кой сряза сухожилието ти.

Хлапакът поклати глава.

— Не мога да говоря за това.

— Защо?

— Те ми заповядаха.

Уин се обърна към момчето за първи път.

— И ти реши да им се подчиниш?

Момчето застана с лице към него.

— Да — отговори то.

— Човекът, който ти стори това — продължи Уин… — за страшен ли го намираш?

Адамовата ябълка на Клей затанцува нагоре-надолу.

— Да, мамка му.

Уин се ухили.

— Аз съм по-страшен — каза той.

Никой не помръдна.

— Би ли искал да ти демонстрирам?

Майрън се опита да го спре.

— Уин — каза той сериозно.

Найк/Рибок реши да се възползва от факта, че никой не го наблюдаваше, и започна да се надига на лакти. Уин повдигна крак и стовари съкрушителен ритник върху врата му. Найк/Рибок се отпусна безжизнено на земята с разперени ръце. Въобще не помръдна повече. Уин положи крак върху черепа му. Бейзболното кепе падна на земята. Уин натисна лицето му в калната почва, сякаш гасеше фаса на цигара.

— Уин — повтори Майрън.

— Престани! — извика Клей Джаксън, като погледна умолително към Майрън с ококорени и отчаяни очи. — Това е чичо ми, човече. Просто се грижи за мен.

— И върши страхотна работа — добави Уин и отново натисна с крак.

Лицето на чичото потъна още по-дълбоко в меката почва. Носът и устата му се запушиха с кал. Огромният мъж вече не можеше да диша.

Един от приятелите му започна да се надига. Уин насочи оръжието си към него и каза:

— Важна забележка. Не съм добър в предупредителните изстрели.

Мъжът бавно се отпусна обратно на земята.

С крак върху главата на чичото, Уин отново се обърна към Клей Джаксън. Момчето се опитваше да си придаде вид на смелчага, но видимо трепереше. Също и Майрън.

— Страхуваш се от възможна опасност — обясни му Уин. — Когато би трябвало да се страхуваш от сигурната.

Той повдигна крака си и се приготви за нов удар.

Майрън пристъпи към него, но погледът на Уин го накара да замръзне на място. После Уин отново се усмихна. Беше спокойна, леко развеселена усмивка, която показваше, че е готов да нанесе удара. Освен това показваше, че Уин ще се наслаждава на действията си. Майрън беше виждал усмивката много пъти, но въпреки това кръвта му изстина.

— Ще броя до пет — каза Уин на момчето. — Но вероятно ще му смачкам черепа, преди да стигна до три.

— Двама бели — бързо каза Клей Джаксън. — С пистолети. Едрият ни завърза. Беше млад и приличаше на човек, който прекалява с тренировките. Дребният възрастен тип беше водачът. Той ни преряза сухожилията.

Уин се обърна към Майрън и разпери ръце.

— Можем ли вече да си тръгваме? — запита той.

Глава двадесет и девета

Когато се върнаха в колата, Майрън каза:

— Прекали.

— Аха — изсумтя Уин.

— Сериозно говоря, Уин.

— Искаше информация. Осигурих ти я.

— Не я исках по този начин.

— О, я моля те. Човекът ме нападна с бейзболна бухалка.

— Беше уплашен. Мислеше, че искаме да нараним племенника му.

Уин засвири на въздушна цигулка.

Майрън поклати глава.

— Хлапето вероятно щеше да ни каже.

— Съмнително. Този Сам доста го беше изплашил.

— И ти реши да го уплашиш още повече?

— Отговорът е, да — каза Уин.

— Не трябва да постъпваш така, Уин. Не можеш да нараняваш невинни хора.

— Аха — повтори Уин и погледна часовника си. — Свърши ли вече? Задоволи ли си нуждата да почувстваш морално превъзходство?

— Това пък какво, по дяволите, означава?

Уин го погледна сериозно.

— Знаеш как действам — бавно каза той. — И въпреки това винаги ме викаш.

Тишина. Ехото от думите на Уин увисна във влажния въздух също като изгорелите газове. Майрън стисна здраво волана. Кокалчетата на пръстите му побеляха.

Не проговориха отново, докато стигнаха до дома на Мейбъл Едуардс.

— Знам, че си агресивен — каза Майрън, докато паркираше колата. — Но в повечето случаи нараняваш хора, които си го заслужават.

Уин не отговори.

— Ако хлапето не беше проговорило, щеше ли да изпълниш заплахата си?

— Това не е въпрос — отвърна Уин. — Знаех, че момчето ще проговори.

— Да предположим, че не беше проговорило.

Уин поклати глава.

— Размишляваш върху нещо, което не е в кръга на вероятното.

— Обясни ми все пак.

Уин се замисли за момент.

— Никога не наранявам нарочно невинни хора — каза той. — Но и никога не отправям напразни заплахи.

— Това не е отговор, Уин.

Уин погледна към къщата на Мейбъл.

— Влизай вътре, Майрън. Губиш си времето.

Мейбъл Едуардс седна срещу него в малката всекидневна.

— Значи Бренда си спомня „Холидей Ин“ — каза тя.

Около окото й все още имаше жълтеникав остатък от синината, но щеше да изчезне дълго преди болката в слабините на Марио. Все още се мотаеха няколко от гостите, но къщата вече беше притихнала. Действителността се беше настанила в мрака. Уин седеше отвън и наблюдаваше.

— Много смътно — отговори Майрън. — Само неясни картини, но нищо конкретно.

Мейбъл кимна, сякаш това изглеждаше напълно обяснимо.

— Беше много отдавна — каза тя.

— Значи Бренда наистина е била в хотела?

Мейбъл сведе очи и приглади подгъва на роклята си. После се протегна към чашата чай.

— Бренда беше там — каза тя — с майка си.

— Кога?

Мейбъл поднесе чашата към устата си.

— В нощта, когато Анита изчезна.

Майрън се опита да не изглежда прекалено объркан.

— Значи тя е взела Бренда със себе си?

— Отначало, да.

— Не разбирам. Бренда никога не ми е споменавала нищо…

— Бренда беше на пет години. Не помни. Или поне Хорас така мислеше.

— Но и вие не ми казахте нищо преди.

— Хорас не искаше тя да знае за това — отвърна Мейбъл. — Мислеше, че то ще я нарани.

— И все пак не схващам. Защо Анита е завела Бренда в хотела?

Мейбъл Едуардс най-после отпи от чая си. После остави внимателно чашата си на масичката. Оправи роклята си отново и се заигра с верижката около врата й.

— Както ти казах и преди, Анита написа бележка на Хорас, в която му съобщаваше, че изчезва. Взе всичките му пари и избяга.

Майрън започна да загрява.

— Но е възнамерявала да вземе и Бренда със себе си — каза той.

— Да.

Парите, помисли си Майрън. Винаги го беше притеснявала мисълта, че Анита е взела всичките пари и е изчезнала. Да бягаш от опасността е едно. Но да оставиш дъщеря си без стотинка изглеждаше необичайно жестоко. Но вече имаше обяснение — Анита беше възнамерявала да отведе и Бренда.

— И какво стана? — попита Майрън.

— Анита промени решението си.

— Защо?

Някаква жена се появи на вратата. Мейбъл я изгледа мрачно и жената мигновено изчезна. Майрън дочу шумове от кухнята. Семейството и приятелите разчистваха къщата, за да я подготвят за следващия траурен ден. Мейбъл изглеждаше състарена от сутринта. Умората се излъчваше от нея като сияние.

— Анита приготви багаж и за двете — успя да каже тя. — Избяга и се настаниха в онзи хотел. Не знам какво е станало след това. Може би Анита се е уплашила. Или е осъзнала, че ще й е невъзможно да избяга заедно с едно петгодишно дете. Няма значение. Анита се обади на Хорас. Плачеше и беше изпаднала в истерия. Всичко й дошло прекалено много. Помолила Хорас да отиде в хотела и да прибере Бренда.

Мълчание.

— Значи Хорас е ходил в „Холидей Ин“? — попита Майрън.

— Да.

— А къде е била Анита през това време?

Мейбъл сви рамене.

— Предполагам, че вече е била избягала.

— И всичко това се случи вечерта, когато изчезна?

— Да.

— Значи Анита е избягала само няколко часа преди да се обади на Хорас?

— Точно така.

— Какво я е накарало да си промени решението толкова бързо? — запита Майрън. — Какво би могло да я накара толкова бързо да се откаже от дъщеря си?

Мейбъл Едуардс се надигна с тежка въздишка и отиде до телевизора. Обичайните й плавни движения сега изглеждаха сковани заради мъката й. Тя протегна колеблива ръка и взе най-горната снимка. После я показа на Майрън.

— Това е бащата на Терънс — Роланд — каза тя. — Мъжът ми.

Майрън се вгледа в черно-бялата снимка.

— Роланд беше застрелян една вечер, когато се прибираше от работа. За дванайсет долара. На площадката пред вратата ни. Два изстрела в главата. За дванайсет долара.

Гласът й прозвуча монотонно и безстрастно.

— Не успях да се съвзема от смъртта му. Роланд беше единственият мъж, когото съм обичала. Започнах да пия. Терънс беше съвсем малко момченце, но толкова приличаше на баща си, че не можех да го гледам в очите. И затова пиех още повече. После започнах да взимам наркотици. Спрях да се грижа за сина си. Хората от социалната служба го прибраха в сиропиталище.

Мейбъл погледна към Майрън, очаквайки реакцията му. Той се опита да си придаде безразличен вид.

— Анита беше човекът, който ме спаси. Те с Хорас ме изпратиха в клиника, за да се излекувам. Отне ми известно време, но се оправих. Междувременно Анита се грижеше за Терънс, за да не може държавата отново да ми го отнеме.

Мейбъл дръпна очилата от верижката на гърдите си и ги сложи на носа си. После се вторачи в образа на мъртвия си съпруг. Копнежът, изписан на лицето й, беше толкова силен, че Майрън усети как в собствените му очи напират сълзи.

— Когато имах най-голяма нужда от нея — продължи Мейбъл, — Анита винаги беше до мен. Винаги.

Тя отново погледна към Майрън.

— Разбираш ли какво ти казвам?

— Не, госпожо. Не разбирам.

— Анита винаги беше до мен — повтори Мейбъл. — Но когато тя имаше неприятности, къде бях аз? Знаех, че те с Хорас имат проблеми. И не им обърнах внимание. Тя изчезна, а как постъпих аз? Опитах се да я забравя. Тя избяга, а аз си купих тази хубава къщичка, далеч от копторите, и се опитах да оставя всичко зад себе си. Ако Анита просто беше оставила брат ми, е, това щеше да е неприятно. Но нещо я бе уплашило, и то толкова много, че изостави собственото си дете. Просто ей така. И не спирам да се питам какво е било това нещо. Какво може да я е уплашило толкова, че да не иска да се върне двайсет години?

Майрън се размърда на стола си.

— Стигнахте ли до някакви отговори? — попита той.

— Не — отговори Мейбъл. — Затова веднъж попитах Анита.

— Кога?

— Мисля, че беше преди петнайсет години. Когато се обади, за да пита за Бренда. Попитах я защо не се върне да види собствената си дъщеря.

— И тя какво отговори?

Мейбъл го погледна право в очите.

— Тя каза: „Ако се върна, Бренда ще умре“.

Майрън усети ледените пръсти, стиснали сърцето му.

— Какво е искала да каже с това?

— Каза го сякаш беше нещо сигурно. Като едно и едно две. — Мейбъл върна снимката на мъжа си върху телевизора. — Никога повече не я попитах — каза тя. — Според мен понякога има неща, които е по-добре да не знаеш.

Глава тридесета

Майрън и Уин се върнаха с различни коли в Ню Йорк. Мачът на Бренда щеше да започне след четиридесет и пет минути. Достатъчно за Майрън, за да изтича до апартамента и да се преоблече.

Той паркира неправилно на улица „Спринг“ и остави ключа на стартера. Колата беше в безопасност — Уин го чакаше в ягуара си. Майрън излезе от асансьора и отвори вратата на апартамента. Вътре стоеше Джесика.

Той замръзна.

Джесика го погледна.

— Никога вече няма да бягам — каза тя. — Никога.

Майрън преглътна затруднено и кимна. Опита се да пристъпи напред, но краката му имаха други намерения.

— Какво не е наред? — попита Джесика.

— Много неща — отговори той.

— Слушам.

— Убиха приятеля ми Хорас.

Джесика затвори очи.

— Съжалявам — каза тя.

— И Есперанца напуска работата.

— Не можа ли да измислиш нещо?

— Не.

Мобифонът на Майрън иззвъня. Той го изключи. Застана срещу Джесика. Никой от двамата не мърдаше.

После Джесика запита:

— И какво друго?

— Това е.

Тя поклати глава.

— Дори не можеш да ме погледнеш.

Затова Майрън го направи. Той повдигна глава и се вгледа в нея за първи път, откак бе влязъл в апартамента. Както винаги Джесика беше болезнено красива. Той усети как нещо в него се пропуква.

— Почти преспах с друга жена — каза Майрън.

Джесика не помръдна.

— Почти? — запита тя.

— Да.

— Разбирам — каза Джесика и добави: — Защо почти?

— Моля?

— Тя ли спря? Или ти?

— Аз.

— Защо? — повтори Джесика.

— Какво защо?

— Защо не го стори?

— Господи, ама че въпрос.

— Не е толкова странен. Изкушавал си се, нали?

— Да.

— Било е дори повече от изкушение — добави Джесика. — Искал си да го направиш.

— Не знам.

Джесика изсумтя.

— Лъжец — обвини го тя.

— Добре де, исках да го направя.

— И защо не го направи?

— Защото ходя с друга жена — отговори Майрън. — Всъщност влюбен съм в друга жена.

— Какво кавалерство! Значи се въздържа заради мен?

— Заради нас.

— Още една лъжа. Въздържал си се заради себе си. Майрън Болитар, идеалният тип, моногамното чудо.

Джесика сви ръката си в юмрук и го притисна към устата си. Майрън пристъпи към нея, но тя се отдръпна.

— Държах се тъпо — каза Джесика. — Признавам си. Направих толкова дивотии, че наистина се чудя как още не си ме оставил. Вероятно съм ги извършила, защото знаех, че мога да ги извърша. Смятах, че винаги ще ме обичаш. Независимо колко идиотски се държах, ти винаги ме обичаше. Значи сега трябва да си платя за това.

— Не става дума за плащане — каза Майрън.

— Знам, по дяволите.

Джесика обви ръце около себе си, сякаш в стаята внезапно бе станало студено. Или сякаш се нуждаеше от прегръдка.

— И точно това ме ужасява.

Майрън замълча и зачака.

— Ти не изневеряваш, Майрън. Не кръшкаш. Дори не флиртуваш с други жени. По дяволите, дори не се изкушаваш. Затова въпросът ми е: много ли я обичаш?

Майрън разпери ръце безпомощно.

— Едва я познавам.

— И мислиш, че това има значение?

— Не искам да те загубя, Джес.

— И аз няма да се откажа от теб без борба. Но искам да знам срещу какво съм изправена.

— Не е така.

— А как е?

Майрън отвори уста, затвори я, после каза:

— Искаш ли да се оженим?

— Щом това е нужно, да, искам да се оженим.

Майрън се усмихна.

— Господи, какъв ентусиазъм — каза той.

— Какво искаш да кажа, Майрън? Ще кажа каквото поискаш. Да, не, каквото и да е, стига да те задържи тук при мен.

— Това не е тест, Джес.

— Тогава защо внезапно повдигаш въпроса за женитбата?

— Защото искам да съм завинаги с теб — отговори той. — Искам да си купим къща. И да имаме деца.

— Аз също — каза Джесика. — Но животът е толкова хубав в момента. Имаме кариерите си, имаме свобода. Защо да разваляме това? За всичко ще имаме време и по-късно.

Майрън поклати глава.

— Какво? — запита Джесика.

— Протакаш — каза той.

— Не е така.

— Семейството не е нещо, което мога да наместя в удобно време.

— Значи сега? — възкликна Джесика и повдигна ръце. — Веднага? Това ли искаш наистина? Къща в предградията като родителите ти? Барбекю в събота вечер? Баскетболен кош в двора? Родителско-учителски срещи? Пазаруването в кварталния магазин? Това ли искаш наистина?

Майрън се вгледа в нея и усети как нещо в него се разпада.

— Да — каза той. — Точно това искам.

Двамата стояха неподвижно, вторачени един в друг. Дочу се чукане по вратата. Никой не помръдна. Ново чукане. После гласът на Уин.

— Отвори.

Уин не беше човек, който с лекота прекъсваше другите, затова Майрън веднага отвори вратата. Уин погледна към Джесика и й кимна леко. После подаде на Майрън мобифона си.

— Норм Зукерман — каза Уин. — Опитвал се да се свърже с теб.

Джесика се обърна и излезе от стаята. Бързо. Уин се загледа в нея, но запази безразличното си изражение. Майрън взе мобифона.

— Да, Норм — каза той.

Гласът на Норм прозвуча паникьосано.

— Време е за мача — каза той.

— Е, и?

— Къде, по дяволите, е Бренда?

Майрън усети как сърцето му подскочи към гърлото му.

— Тя ми каза, че ще се качи в автобуса на отбора.

— Не се е качила, Майрън.

Пред очите на Майрън проблесна проснатият на масата в моргата Хорас. Коленете му се подгънаха. Той погледна към Уин.

— Аз ще карам — кимна Уин.

Глава тридесет и първа

Качиха се в ягуара. Уин не намаляваше на светофарите. Не намаляваше и заради пешеходците. На два пъти профуча по тротоара, за да заобиколи задръстванията.

Майрън гледаше право напред.

— Това, което казах преди — проговори той с мъка. — За това, че го прекали…

Уин изчака.

— Забравѝ го — добави Майрън.

През останалата част от пътя никой от двамата не проговори.

Уин паркира колата на забранено място в югоизточния край на Тридесет и трета улица и Осмо авеню. Майрън се затича към служебния вход на „Медисън Скуеър Гардън“. Полицай с наперена походка тръгна към Уин. Уин скъса на две стодоларова банкнота и подаде половината на ченгето. Полицаят кимна и докосна с пръст фуражката си. Не размениха и дума.

Пазачът на служебния вход позна Майрън и му махна да влезе.

— Къде е Норм Зукерман? — запита Майрън.

— Стаята на пресата. От другата страна на…

Майрън знаеше къде е стаята. Докато тичаше по стълбите, той чу нетърпеливото жужене на тълпата. Звукът беше странно успокояващ. Когато стигна до нивото на игрището, Майрън зави надясно. Стаята на пресата се намираше от другата страна на етажа. Той се затича през игрището. С изненада забеляза, че тълпата беше многобройна. Норм му беше доверил намерението си да затъмни и затвори горните райони, спускайки черна завеса над неизползваните места, за да придаде на залата по-пълен вид. Но продажбите бяха надминали очакванията. Гъста тълпа изпълваше залата. Много от посетителите държаха знамена и лозунги, на които пишеше: „Началото на нова ера“, „Кралица Бренда“, „Добре дошли в дома на Бренда“, „Сега е наш ред“, „Сестрите се справят сами“ и разни други такива. Емблемите на спонсорите доминираха в залата подобно на творбите на смахнат художник. Гигантски снимки на зашеметяващата Бренда проблясваха на екрана. Бренда в униформата си от колежа. Засвири силна музика. Модерна. Така желаеше Норм. Всичко най-модно. Той се бе показал и доста щедър с подарените билети. Спайк Ли седеше на първия ред. Също и Джими Смитс и Рози О’Донъл, Сам Уотърсън и Уди Алън. Няколко бивши водещи от МТВ, разнообразен асортимент от бивши величия, струпани пред камерите и отчаяно желаещи да се харесат на зрителите. Супермодели с очила с метални рамки, опитващи се да изглеждат едновременно ослепително красиви и невероятно интелектуални.

Всички бяха тук, за да отпразнуват новия феномен на Ню Йорк — Бренда Слотър.

Това трябваше да е нейната вечер, възможността й да блесне в професионалния спорт. Майрън си мислеше, че разбира силното желание на Бренда да участва в началния мач. Но очевидно не го бе разбрал. Това беше повече от мач. Повече от любовта й към баскетбола. Повече от личен успех. Това беше история. Бренда го беше осъзнала. В тази епоха на угаснали звезди тя се радваше на шанса да стане модел, оформящ характерите на впечатлителните хлапета. Майрън спря за момент и се вгледа в огромния екран над главата си. Увеличеният образ на Бренда препускаше към коша. Лицето й изразяваше решителност. Тялото и движенията й бяха стремителни, грациозни и великолепни.

Бренда не можеше да загуби.

Майрън отново се затича. Изскочи от игрището и се спусна по рампата към коридора. След секунди стигна до стаята на пресата. Уин тичаше след него. Майрън отвори вратата и видя Норм Зукерман. С него бяха и детективите Морийн Маклафлин и Дан Тайлс.

Тайлс погледна часовника си многозначително.

— Това беше бързо — каза той, усмихвайки се под храсталаците, които му служеха за мустаци.

— Тук ли е Бренда? — попита Майрън.

Морийн Маклафлин му се усмихна съчувствено.

— Защо не седнеш, Майрън? — предложи тя мило.

Майрън не й обърна внимание и се завъртя към Норм:

— Появи ли се Бренда? — повтори той.

Норм Зукерман беше облечен като Дженис Джоплин в най-смахнатите й години.

— Не — отговори той.

Уин пристъпи зад Майрън. Тайлс не се зарадва на появата му. Той прекоси стаята и се вторачи в Уин.

— И кой е този? — запита Тайлс.

Уин махна към лицето на полицая.

— По мустаците ти е останала храна — каза той. — Прилича на бъркани яйца.

Майрън не свали поглед от Норм.

— Какво правят те тук? — попита той.

— Седни, Майрън — повтори Маклафлин. — Трябва да си поговорим.

Майрън погледна към Уин, който му кимна, приближи се до Норм Зукерман и обви ръка около раменете му. После двамата мъже се отправиха към ъгъла.

— Седни — каза Маклафлин за пореден път.

Този път в гласа й прозвуча стоманена нотка.

Майрън се отпусна на един от столовете. Маклафлин постъпи по същия начин без и за секунда да свали очи от него. Тайлс остана прав и се вторачи в Майрън. Очевидно беше от онези идиоти, които вярват, че погледите от високо плашат.

— Какво е станало? — попита Майрън.

Морийн Маклафлин скръсти ръце.

— Защо ти не ни кажеш, Майрън? — попита тя.

Той поклати глава.

— Нямам време за това, Морийн. Защо сте тук?

— Търсим Бренда Слотър — отговори полицайката. — Знаеш ли къде е?

— Не. А защо я търсите?

— Бихме искали да й зададем няколко въпроса.

Майрън се огледа наоколо.

— И решихте, че най-подходящото време за това е точно преди най-важния мач в живота й?

Маклафлин и Тайлс се спогледаха. Майрън хвърли поглед на Уин, който още говореше с Норм.

Тайлс реши да вземе нещата в свои ръце.

— Кога видя Бренда Слотър за последен път? — попита той.

— Днес — отговори Майрън.

— Къде?

Това щеше да отнеме доста време.

— Не трябва да отговарям на въпросите ти, Тайлс. Нито пък Бренда. Аз съм неин адвокат, не помниш ли? Ако имаш нещо за казване, кажи го. Ако не, спри да ми губиш времето.

Мустаците на Тайлс сякаш се накъдриха от усмивката му.

— О, имаме нещо, умнико — каза той.

Майрън не хареса звученето на последното изречение.

— Слушам — каза той.

Маклафлин се наведе напред и отново го погледна с искрени очи.

— Тази сутрин получихме заповед за обиск. За стаята на Бренда Слотър в общежитието.

Тонът й вече беше съвсем официален.

— Намерихме едно оръжие. „Смит и Уесън“, тридесет и осми калибър. Същият калибър, с който е убит Хорас Слотър. Чакаме резултата от балистичния тест, за да видим дали е оръжието на убийството.

— Отпечатъци? — запита Майрън.

Маклафлин поклати глава.

— Идеално изтрити — каза тя.

— Дори и това да е оръжието на убийството — каза Майрън, — то очевидно нарочно е сложено в стаята на Бренда.

Маклафлин го погледна озадачено.

— Откъде знаеш, Майрън? — попита тя.

— Хайде, Морийн. Защо тя ще избърше оръжието, а после ще го остави някъде, където да го намерите?

— Беше скрито под матрака й — възрази Маклафлин.

Уин се отдели от Норм Зукерман, извади мобифона си и набра някакъв номер. Някой отговори и Уин зашепна тихо.

Майрън сви рамене, преструвайки се на съвсем спокоен.

— Това ли е всичко, с което разполагате? — попита той.

— Не се опитвай да ни залъгваш, задник — обади се Тайлс. — Имаме мотив: тя се е страхувала от баща си достатъчно, за да си извади съдебно нареждане. Намерихме оръжието на убийството скрито под матрака й. А сега разполагаме и с факта, че тя очевидно е изчезнала. Това е доста повече от необходимото, за да бъде арестувана.

— Значи затова сте тук? — попита Майрън. — За да я арестувате?

Маклафлин и Тайлс отново се спогледаха.

— Не — отвърна Маклафлин, като произнесе думата така, сякаш това й струваше голямо усилие. — Но много бихме искали отново да поговорим с нея.

Уин приключи телефонния си разговор и кимна на Майрън.

Майрън се надигна от стола.

— Извинете ме — каза той.

— Какво, по дяволите… — започна Тайлс.

— Трябва да поговоря с партньора си за момент. Веднага ще се върна.

Майрън и Уин застанаха в ъгъла. Тайлс сключи гъстите си вежди и сложи юмруци на коленете си. Уин се вторачи в него за момент. Тайлс продължи да го гледа намръщено. Уин пъхна пръсти в ушите си, изплези език и размаха пръсти. Тайлс не го последва.

Уин заговори меко и бързо.

— Според Норм някой се обадил на Бренда по време на тренировката. Тя говорила и после изхвърчала навън. Автобусът на отбора изчакал известно време, но Бренда не се появила. Когато автобусът потеглил, помощник-треньорката зачакала Бренда в собствената си кола. Тя е все още там. Това е всичко, което Норм знае. После звъннах на Артър Брадфорд. Той знаеше за заповедта за обиск. Твърди, че по времето, когато сте сключили малката си сделка за защита на Бренда, заповедта вече е била издадена и оръжието — намерено. Оттогава той се свързал с няколко от високопоставените си приятели и се разбрали да се действа внимателно с госпожица Слотър.

Майрън кимна. Това обясняваше дипломатичното отношение на ченгетата. Маклафлин и Тайлс очевидно искаха да я арестуват, но шефовете им ги възпираха.

— Нещо друго? — запита Майрън.

— Артър доста се разтревожи от изчезването на Бренда.

— Обзалагам се, че е така.

— Иска веднага да му се обадиш.

— Е, невинаги получаваме това, което искаме — каза Майрън и погледна към двамата детективи. — Добре, трябва да изчезна оттук — добави той.

— Имаш ли някаква идея?

— Детективът от Ливингстън. Един тип на име Уикнър. Той почти поддаде, когато говорих с него на игрището на детската лига.

— И мислиш, че този път ще се разприказва?

Майрън кимна.

— Да — отговори той.

— Искаш ли да дойда с теб?

— Не, ще се оправя. Трябва да останеш тук. Маклафлин и Тайлс не могат да ме задържат законно, но може и да опитат. Замотай ги вместо мен.

Уин почти се усмихна.

— Няма проблеми — каза той.

— Виж и дали можеш да откриеш човека, който е вдигнал телефона по време на тренировката на Бренда. Който и да й се е обадил, може да се е представил. Или пък може някоя от съотборничките й да е видяла нещо.

— Ще проверя — каза Уин, като подаде на Майрън скъсаната стотачка и ключовете от колата и посочи мобифона си. — Дръж линията отворена — добави той.

Майрън не си направи труда да се сбогува, а бързо излезе от стаята. Чу гласа на Тайлс зад себе си.

— Спри! Копе…

Тайлс се затича след него. Уин застана пред ченгето и му препречи пътя.

— Какво, по дяво… — започна Тайлс, но не довърши изречението.

Майрън продължи напред. Уин затвори вратата. Тайлс не можеше да излезе от стаята.

Майрън изскочи на улицата, хвърли банкнотата на чакащото ченге и се метна в ягуара. От службата за справки бързо му съобщиха адреса на Илай Уикнър и телефонния му номер. Майрън набра и Уикнър отговори още на първото позвъняване.

— Бренда Слотър изчезна — каза Майрън.

Мълчание.

— Трябва да поговорим, Илай.

— Да — отговори пенсионираният полицай. — И аз мисля, че трябва.

Глава тридесет и втора

Пътуването му отне около час. Нощта вече се бе спуснала и районът около езерото изглеждаше изключително тъмен. Нямаше улични лампи. Майрън намали. Улицата беше тясна и само отчасти асфалтирана. В края й фаровете му осветиха дървена табела с формата на риба. На табелата пишеше: „Семейство Уикнър“. Майрън си припомни госпожа Уикнър. Тя беше надзиравала павилиона за храна на игрището на детската лига. Косата й беше толкова изрусена, че приличаше на слама, смехът й беше гърлен и никога не спираше. Преди десет години беше починала от рак на белия дроб. Оттогава Илай Уикнър живееше съвсем сам.

Майрън отби по частния път. Гумите му заскърцаха по чакъла. Лампите светнаха, вероятно задействани от детектор за движение. Майрън паркира колата и излезе в меката нощ. Хижата на Уикнър се намираше точно до водата. На дока се различаваха закотвени лодки. Майрън се вслуша, за да чуе плясъка на вода, но нямаше такъв. Езерото беше абсолютно тихо, сякаш някой му бе сложил стъклен похлупак, за да го пази през нощта. По неподвижната повърхност проблясваха светлинки. Луната висеше отгоре като хлабава обица. Върху клона на едно от дърветата стояха прилепи, които приличаха на миниатюрни кралски часовои.

Майрън забърза към предната врата. Вътре светеше, но той не забеляза никакво движение. Почука на вратата. Никакъв отговор. Почука отново. После усети дулото на пистолет, притиснат в тила му.

— Не се обръщай — нареди му Уикнър.

Майрън го послуша.

— Въоръжен ли си?

— Да.

— Заеми позиция. И не ме карай да те застрелвам, Майрън. Винаги си бил добро дете.

— Няма нужда от оръжие, Илай.

Прозвуча тъпо, разбира се, но не го каза заради полицая. Уин слушаше разговора чрез свързаните мобифони. Майрън направи бърза сметка. Беше му отнело около час да стигне дотук. Уин щеше да успее и за половината време.

Трябваше да забави Илай.

Уикнър започна да го опипва за оръжие и Майрън усети миризмата на алкохол. Това не беше добър знак. Зачуди се дали да не предприеме някакво действие, но Илай беше опитно ченге, а и той бе в неудобна поза. Щеше да е доста трудно да направи каквото и да било.

Уикнър веднага намери пистолета на Майрън. Изсипа патроните на земята и прибра оръжието в джоба си.

— Отвори вратата — нареди Уикнър.

Майрън завъртя дръжката. Полицаят го побутна. Майрън влезе вътре. Сърцето му се сви. В гърлото му се надигна ужас, който затрудни дишането му. Стаята беше декорирана в стила, който човек очаква да види в рибарска хижа: препарирани риби по облицованите с дърво стени, барплот, уютни столове, висока купчина цепеници за камината, овехтял бежов килим. Това, което не се очакваше, разбира се, бяха тъмночервените отпечатъци от обувки по килима.

Кръв. Прясна кръв, която изпълваше стаята с миризма на влажна ръжда.

Майрън се обърна и погледна Илай Уикнър, който внимаваше да не се приближи прекалено много до него. Пистолетът беше насочен към гърдите му. Най-лесната мишена. Очите на Уикнър бяха отворени прекалено широко и още по-зачервени, отколкото когато се видяха на игрището. Кожата му приличаше на пергамент. Мрежа от сини вени покриваше дясната му буза. Сигурно ги имаше и на лявата, но не се виждаха заради петното кръв, което ги покриваше.

— Ти? — извика Майрън.

Уикнър не проговори.

— Какво става, Илай?

— Влез в задната стая — нареди Уикнър.

— Не искаш да направиш това.

— Знам, Майрън. А сега просто тръгни.

Майрън последва кървавите отпечатъци, които бяха оставени там сякаш нарочно. По стената бяха окачени снимки на отборите от детската лига, някои от тях още отпреди трийсет години. На всяка снимка Уикнър стоеше гордо сред хлапетата и се усмихваше под ясното слънце. На надписа, който държаха две деца на първия ред, пишеше: „Сенаторите на сладолед Френдли“ или „Тигрите на Бърел“, или „Индианците от ресторант Сеймур“. Вечните спонсори. Децата се мръщеха към слънцето и се усмихваха с беззъбите си усти. Но всички изглеждаха еднакви. През последните трийсет години децата се бяха променили учудващо малко. Но, разбира се, Илай беше остарял. Снимките по стените отразяваха живота му година след година. Ефектът беше доста зловещ.

Влязоха в задната стая. Някакъв вид кабинет. И тук по стените висяха снимки. Уикнър, който получаваше бейзболната награда на Ливингстън. Прерязването на лентата при откриването на паметника. Уикнър в полицейска униформа заедно с бившия губернатор Брендън Бърн. Уикнър с наградата за полицай на годината. Виждаха се и голям брой трофеи и купи. По стената бяха окачени и бейзболни бухалки. Също и рамкиран документ, подарен от някой от отборите, на който пишеше: „Какво означава за мен треньорът ми“. И още кръв.

Леден страх обгърна Майрън и го стисна здраво.

В ъгъла, проснат по гръб, с разперени ръце, сякаш приготвен за разпъване на кръст, лежеше шефът на детективите Рой Померанц. Ризата му изглеждаше като че ли някой бе излял кофа със сироп върху нея. Мъртвите му очи бяха широко отворени.

— Убил си собствения си партньор — каза Майрън.

Отново заради Уин. В случай че той пристигнеше прекалено късно. Или пък за идващите поколения. Или някаква подобна дивотия.

— Преди не повече от десет минути — каза Уикнър.

— Защо?

— Седни, Майрън. Ето там, ако нямаш нищо против.

Майрън се настани на голям дървен стол. Уикнър отиде от другата страна на бюрото. Отвори едно чекмедже, хвърли пистолета на Майрън вътре, после му метна чифт белезници.

— Закопчей се за страничната облегалка — нареди той. — Не искам да се концентрирам върху теб.

Майрън се огледа наоколо. Сега или никога. След като сложеше белезниците нямаше да има друга възможност. Той обмисли начина. Нямаше такъв. Уикнър беше прекалено далеч, а ги делеше и бюрото. Майрън забеляза нож за писма на бюрото. Да бе, сякаш можеше да се протегне да го грабне и после да го хвърли като звезда от каратистките филми, улучвайки врага си право в сърцето. Брус Лий щеше да се гордее с него.

Сякаш прочел мислите му, Уикнър леко повдигна оръжието си.

— Сложи ги, Майрън.

Никакъв шанс. Можеше само да отлага неизбежното. И да се надява, че Уин ще пристигне навреме. Майрън закопча едната халка на белезниците на лявата си китка. После затвори другата около облегалката на тежкия стол.

Раменете на Уикнър се отпуснаха с известно облекчение.

— Трябваше да се досетя, че подслушват телефона — каза той.

— Кой?

Уикнър изглежда не го чу.

— Важното е, че никой не може да се доближи до къщата, без да го усетя — продължи той. — Забрави за чакъла. Навсякъде има детектори за движение. Къщата се осветява като коледна елха, откъдето и да се приближиш. Използвам това, за да плаша животните, защото иначе се ровят из боклука и го разпиляват. Но те са знаели за капаните ми. Затова изпратиха човек, на когото имам доверие. Старият ми партньор.

Майрън се опитваше усърдно да следи мисълта му.

— Да не искаш да кажеш, че Померанц е дошъл тук, за да те убие? — попита той.

— Няма време за въпросите ти, Майрън. Искаше да знаеш какво е станало. И ще го узнаеш. А после…

Ченгето отмести поглед от него и изречението му остана недовършено.

— За първи път видях Анита Слотър на автобусната спирка на авеню „Нортфийлд“, там, където навремето беше училището „Рузвелт“.

Гласът на Уикнър прозвуча безразлично и монотонно, сякаш четеше полицейски доклад.

— Бяхме получили анонимно обаждане от някой, който бе използвал телефонната кабина на отсрещната страна на улицата. Съобщиха ни, че една жена била прободена лошо и кървяла. Обърни внимание на това. Казаха, че кървяла някаква чернокожа жена. Единственото място, където можеше да видиш чернокожа жена в Ливингстън, бе автобусната спирка. Те идваха в града, за да почистят нечия къща, или въобще не идваха. Беше съвсем просто. В онези дни, ако те се появяваха тук по някаква друга причина, любезно им посочвахме грешката и ги придружавахме обратно до автобуса. Както и да е… бях в патрулната кола и се заех със случая. Тя наистина кървеше доста сериозно. Някой я беше пребил от бой. Но ще ти кажа какво ми направи най-голямо впечатление. Жената беше прекрасна. Тъмна като въглища и покрита с белези, но въпреки това беше зашеметяваща. Попитах я какво се е случило, но тя не ми отговори. Реших, че става дума за семейна разправия. Скандал със съпруга. Това не ми хареса, но в онези дни човек не можеше да направи нищо по въпроса. По дяволите, дори днес не е много по-различно. Все пак настоях да я заведа до „Сейнт Барнабас“. Там я позакърпиха. Жената беше доста разстроена, но като цяло се чувстваше добре. Драскотините й бяха доста дълбоки, сякаш бе нападната от котка. Но аз си свърших работата и забравих за това, докато три седмици по-късно не ми се обадиха за Елизабет Брадфорд.

Някъде в къщата заби часовник. Илай отпусна пистолета и погледна настрани. Майрън провери закопчаната си китка. Беше в безопасност. Столът бе наистина тежък. Нямаше шанс.

— Смъртта й не е била инцидент, нали, Илай? — попита Майрън.

— Не — отговори Уикнър. — Елизабет Брадфорд се самоуби.

Детективът се протегна към бюрото и взе стара бейзболна топка. Вторачи се в нея като врачка, която се опитва да разгадае бъдещето. Топка от детската лига с разкривения подпис на дванайсетгодишно хлапе отгоре.

— Хиляда деветстотин седемдесет и трета — каза старият треньор с тъжна усмивка. — Годината, в която спечелихме щатската купа. Страхотен отбор.

Той остави топката и заговори отново.

— Обичам Ливингстън. Посветих живота си на този град. Но във всяко добро място има и по едно семейство Брадфорд. Сигурно, за да разнообрази живота с малко изкушение. Като змията в райската градина. Започва се на дребно. Забравяш за някоя глоба за паркиране. После виждаш някой от тях да кара с превишена скорост и се обръщаш настрани. Както ти казах — започва се на дребно. Не те подкупват открито, но си имат начини да се грижат за хората. Започват от върха. Заключваш един Брадфорд за шофиране в нетрезво състояние и някой от високо място го освобождава, а теб неофициално те наказват. А и другите ченгета ти се ядосват, защото семейство Брадфорд подарява на целия участък билети за мачовете на „Джайънтс“. Или пък плащат за пътуванията през уикендите. И други подобни. Всъщност всички знаем, че това е нередно. Оправдаваме се по някакъв начин, но истината е, че съгрешихме. И аз съгреших — каза той и посочи към купчината плът на земята. — И Рой съгреши — добави той. — Винаги съм знаел, че един ден това ще се обърне срещу нас. Просто не знаех кога точно ще стане. А после ти ме потупа по рамото на игрището и разбрах.

Уикнър замълча и се усмихна.

— Малко се отклоних от темата, нали? — каза той.

Майрън сви рамене.

— Не бързам за никъде — отвърна той.

— За съжаление аз бързам — каза ченгето и се ухили с усмивка, от която сърцето на Майрън се сви. — Разказвах ти за втория път, когато видях Анита Слотър. Както вече казах, беше в деня, когато Елизабет Брадфорд се самоуби. В шест часа сутринта в участъка се обади една жена и се представи за камериерка. Чак когато стигнах там, осъзнах, че това е Анита Слотър. Ние с Рой тъкмо бяхме започнали огледа, когато старецът ни покани в лъскавата си библиотека. Виждал ли си я някога? Библиотеката в силоза?

Майрън кимна.

— И тримата бяха там — старецът, Артър и Чанс. Все още в копринените си пижами и халати, за бога. Старецът ни помоли за дребна услуга. Така я нарече. Дребна услуга. Сякаш ни молеше да му помогнем да премести пианото. Искаше да докладваме смъртния случай като инцидент. Заради репутацията на семейството. Дъртият Брадфорд не беше толкова тъп, че да спомене сумата, която ще плати за това, но намекна, че ще ни компенсира повече от достатъчно. Ние с Рой решихме, че няма проблем. Инцидент или самоубийство, в крайна сметка на кого му пука? Подобни неща се случват често. Не е кой знае какво, нали?

— Значи сте му повярвали? — запита Майрън.

Въпросът изкара Уикнър от замаяното му състояние.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

— Че е било самоубийство. Повярвахте ли на думите им?

— Беше самоубийство, Майрън. Твоята Анита Слотър го потвърди.

— Как?

— Видяла как става.

— Имаш предвид, че тя е намерила трупа.

— Не, имам предвид, че е видяла Елизабет Брадфорд да скача.

Това изненада Майрън.

— Според думите на самата Анита тя пристигнала на работа, тръгнала по пътеката и забелязала Елизабет Брадфорд, която стояла сама на парапета. После видяла как жената скача надолу с главата.

— Може да са накарали Анита да каже това — предположи Майрън.

Уикнър поклати глава.

— Не — отвърна той.

— Откъде си толкова сигурен?

— Защото Анита Слотър ни разказа това, преди семейство Брадфорд да се захванат с нея — и по телефона, и когато пристигнахме там. По дяволите, семейство Брадфорд още не се бяха надигнали от леглата. А когато се захванаха с нея, Анита промени историята си. Тогава измисли онази дивотия, че открила трупа, когато пристигнала на работа.

Майрън се намръщи.

— Не схващам — каза той. — Защо времето на падането е променено? Какво значение има?

— Предполагам, че са искали да поддържат версията, че е станало през нощта, за да прилича повече на инцидент. По-лесно е да повярваш, че една жена се е подхлъзнала по мокрия балкон през нощта, отколкото в шест часа сутринта.

Майрън се замисли. Това не му харесваше.

— Липсваха всякакви следи от борба — продължи Уикнър. — Дори имаше бележка.

— И какво пишеше в нея?

— Най-вече дивотии. Не помня точно. Семейство Брадфорд я запазиха. Твърдяха, че била лична. Успяхме да потвърдим, че е нейният почерк. Това беше всичко, което ме интересуваше.

— В полицейския доклад си споменал, че по Анита все още личали белези от предишното нападение върху нея.

Уикнър кимна.

— Значи сигурно си имал подозрения.

— Подозрения за какво? Чудех се, разбира се. Но не видях никаква връзка. Някаква слугиня бива пребита три седмици преди самоубийството на господарката си. Какво общо има едното с другото?

Майрън кимна бавно. Стори му се, че вижда някаква логика. Той погледна часовника зад главата на Уикнър. Прецени, че остават още петнайсет минути. После Уин предпазливо щеше да се приближи насам. Щеше да му е нужно доста време, за да успее да се справи с детекторите за движение. Майрън си пое дъх дълбоко. Уин щеше да се справи. Винаги успяваше.

— Има и още нещо — каза Уикнър.

Майрън погледна към него и зачака.

— Видях Анита Слотър още един път — продължи Уикнър. — Девет месеца по-късно. В „Холидей Ин“.

Майрън осъзна, че бе затаил дъх. Уикнър остави оръжието си на бюрото, достатъчно далеч от Майрън, и грабна бутилка уиски. Отпи щедра глътка и отново взе пистолета. Насочи го към Майрън.

— Чудиш се защо ти разказвам всичко това — каза Уикнър завалено.

Дулото все още беше насочено към Майрън. Стори му се, че то става все по-голямо, гневна, мрачна паст, опитваща се да го погълне целия.

— Да, тази мисъл ми мина през ума — призна Майрън.

Уикнър се усмихна. После въздъхна тежко, наклони пистолета надолу и отново се вторачи в него.

— Онази нощ не бях дежурен. Нито пък Рой. Той ми се обади у дома и каза, че семейство Брадфорд се нуждаели от услуга. Отговорих му, че семейството може да върви по дяволите, тъй като не съм служител от личната им охрана. Но това си беше само празно перчене от моя страна. Както и да е… Рой ми каза да си облека униформата и да го чакам пред „Холидей Ин“. Отидох, разбира се. Срещнахме се на паркинга. Попитах Рой какво става. Той ми съобщи, че едно от хлапетата на Брадфорд отново се е забъркало в неприятности. Попитах какви неприятности, но той ми каза, че не знаел подробностите. Ставало дума за проблеми с някакво момиче. Бил се отнесъл грубо с нея или прекалили с дрогата. Нещо такова. Разбери, че това беше преди двайсет години. Тогава не съществуваха термини като „почти доброволно изнасилване“. Влизаш в хотелска стая с мъж и просто получаваш онова, което може да се очаква. Не че защитавам това. Просто така стояха нещата тогава. Затова запитах Рой какво очакват от нас. Той ми отговори, че просто трябвало да забраним достъпа до етажа. В хотела се провеждаше някаква конференция. Имаше и голяма сватба. Мястото беше претъпкано, а стаята се намираше твърде близо до залите. Ние трябваше да задържим посетителите далеч оттам, докато хората на Брадфорд разчистят бъркотията. Ние с Рой застанахме в двата края на коридора. Работата не ми харесваше, но нямах избор. Какво можех да сторя? Да съобщя за случая? Семейство Брадфорд вече здраво ме бе впримчило. Щеше да се разбере, че са ми платили, за да покрия самоубийството. А и всичко останало щеше да излезе наяве. И не само за мен, но и за приятелите ми ченгета. А ченгетата реагират странно, когато усетят заплаха — каза Уикнър и посочи към пода. — Виж какво беше готов да стори на стария си партньор Рой.

Майрън кимна.

— Затова опразнихме етажа. После видях така наречения „експерт по сигурността“ на стария Брадфорд. Зловещ дребен тип. Плашеше ме страхотно. Сам някой си.

— Сам Ричардс — добави Майрън.

— Точно така. Ричардс. Точно той. Той надрънка същите дивотии, които вече бях чул. Неприятности с някакво момиче. Нищо тревожно. Той щял да разчисти. Момичето било разстроено, но щели да я оправят и да й платят да си трае. Всичко щяло да се размине. Така става с богатите. Парите оправят всичко. Първото нещо, което онзи тип Сам направи, бе да изнесе момичето. Не очакваха, че ще я видя. Аз трябваше да стоя в другия край на коридора. Но аз погледнах. Сам я беше опаковал в чаршаф и я носеше през рамо като пожарникар. Но за секунда видях лицето й. И веднага я познах. Анита Слотър. Очите й бяха затворени. Висеше на рамото му като чувал с овес.

Уикнър извади карирана носна кърпа от джоба си. Бавно я разгъна и се изсекна. После я сгъна грижливо и я прибра обратно в джоба.

— Не ми хареса — продължи той. — Затова изтичах при Рой и му казах, че трябва да ги спрем. Рой попита как после ще обясним присъствието си тук. Какво можехме да кажем — че сме помагали на Брадфорд да прикрие едно малко престъпление? Той беше прав, разбира се. Нищо не можехме да направим. Затова се върнах в края на коридора. Сам вече се беше върнал в стаята. Чух го да бръмчи с прахосмукачката. Почисти цялата стая, без да бърза. Не спирах да си повтарям, че не се е случило кой знае какво. Ставаше дума просто за една негърка от Нюарк. По дяволите, те всичките взимаха наркотици, нали? А тя беше прекрасна. Вероятно се е веселила с някое от момчетата на Брадфорд и нещата са излезли извън контрол. Или пък е взела свръхдоза. Може би Сам щеше да я заведе някъде, където да й помогнат, и после да й даде малко пари. Точно както самият той каза. Затова се загледах в Сам. Той приключи с почистването и се качи в колата си. Видях как потегли напред заедно с Чанс Брадфорд.

— Чанс? — повтори Майрън. — Чанс Брадфорд беше там?

— Да. Чанс беше момчето, което имаше неприятности.

Уикнър се облегна назад и отново се вторачи в оръжието.

— Това е краят на разказа ми, Майрън — каза той.

— Чакай малко. Анита Слотър се е регистрирала в хотела с дъщеря си. Не я ли видя и нея?

— Не.

— Имаш ли представа къде е Бренда сега?

— Вероятно се е забъркала със семейство Брадфорд. Също като майка си.

— Помогни ми да я спасим, Илай.

Уикнър поклати глава.

— Изморен съм, Майрън. И нямам какво повече да кажа.

Илай Уикнър вдигна пистолета си.

— Всичко ще се разбере — каза Майрън. — Дори да ме убиеш, не можеш отново да покриеш историята.

Уикнър кимна.

— Знам — каза той, но не свали оръжието.

— Мобифонът ми е включен — бързо продължи Майрън. — Приятелят ми е чул всяка дума. Дори да ме убиеш…

— И това знам, Майрън.

Едра сълза се отрони от окото на Уикнър. Той хвърли на Майрън малък ключ. За белезниците.

— Кажи на всички, че съжалявам — каза детективът и лапна дулото на пистолета.

Майрън се опита да скочи от стола, но белезниците го задържаха. Той изкрещя:

— Не!

Но звукът бе удавен от гърмежа. Прилепи зацвърчаха и отлетяха в нощта. После отново настъпи тишина.

Глава тридесет и трета

Уин пристигна няколко минути по-късно. Погледна към двата трупа и каза:

— Чиста работа.

Майрън не отговори.

— Докосва ли нещо? — попита Уин.

— Вече избърсах всички отпечатъци — отговори Майрън.

— Имам молба — каза Уин.

Майрън погледна приятеля си.

— Следващия път, когато стрелят до теб в подобни обстоятелства, веднага кажи нещо. Например: „Не съм мъртъв“.

— Следващия път — обеща Майрън.

Излязоха от хижата. Караха до най-близкия двайсет и четири часов супермаркет. Майрън паркира форда и се качи в ягуара на Уин.

— Накъде? — попита Уин.

— Чу ли какво каза Уикнър?

— Да.

— Какво мислиш за тази история?

— Все още обработвам информацията — отговори Уин. — Но определено отговорът се намира във фермата Брадфорд.

— Вероятно и Бренда също.

Уин кимна.

— Ако е още жива.

— Значи отиваме натам.

— Да спасим изпадналата в беда девица от кулата на зловещия замък?

— Ако въобще е там, което не е сигурно. И не можем да нахлуем там, размахвайки пищови. Някой може да се паникьоса и да я убие — каза Майрън и грабна мобифона си. — Артър Брадфорд иска редовно да му давам информация. Мисля, че сега ще го направя. Лично.

— Може да се опитат да те убият.

— Затова идваш и ти — каза Майрън.

Уин се усмихна.

— Страхотно — каза той.

Очевидно това беше любимата му дума за тази седмица.

Завиха по шосе 80 и се отправиха на изток.

— Позволи ми да споделя някои мисли с теб — каза Майрън.

Уин кимна. Беше свикнал с тази игра.

— Ето какво знаем — започна Майрън. — Анита Слотър е била нападната. Три седмици по-късно тя става свидетел на самоубийството на Елизабет Брадфорд. Минават девет месеца. После тя избягва от Хорас. Опразва банковата сметка, взима дъщеря си и се покрива в „Холидей Ин“. И тук нещата се объркват. Знаем, че Чанс Брадфорд и Сам са се озовали там. Знаем, че са отнесли наранената Анита оттам. Също така знаем, че по някое време преди това Анита е звъннала на Хорас и го е помолила да вземе Бренда…

Майрън замлъкна и погледна към Уин.

— По кое време е било това? — запита Майрън.

— Моля?

— Анита се е обадила на Хорас с молба да вземе Бренда. Това трябва да е станало, преди Сам да излезе на сцената, нали?

— Да.

— Ето там е работата. Хорас казал на Мейбъл, че Анита му се е обадила. Но може Хорас да е излъгал. Имам предвид, защо Анита ще се обажда на Хорас? Няма логика. Тя бяга от него. Взела е всичките му пари. Защо тогава ще му се обажда и ще издава скривалището си? Можела е да се обади на Мейбъл например, но никога на Хорас.

Уин кимна.

— Продължавай — каза той.

— Да предположим… да предположим, че грешим някъде. Да забравим семейство Брадфорд за момент. Да обмислим нещата от гледна точка на Хорас. Той се прибира у дома. Намира бележката. Може би дори научава, че парите му са изчезнали. Би трябвало да побеснее. Да предположим, че проследява Анита до „Холидей Ин“. Да предположим, че отива там, за да си вземе детето и парите.

— Насила — добави Уин.

— Да.

— И убива Анита?

— Не я убива. Но може би я пребива от бой. Или пък е помислил, че е мъртва. Както и да е, взима си обратно Бренда и парите. Обажда се на сестра си и й казва, че Анита го е помолила да вземе Бренда.

Уин се намръщи.

— И после какво? — запита той. — Анита се крие от Хорас двайсет години и го оставя сам да отгледа детето, защото се страхува от него?

Майрън не хареса тази идея.

— Може и така да е — каза той.

— И после, ако следваме логиката ти, двайсет години по-късно Анита разбира, че Хорас я търси. Тогава тя ли го е убила? Последното шоу? Кой тогава е отвлякъл Бренда? Или тя е в съдружие с майка си? И след като забравихме за семейство Брадфорд в името на хипотезите, какво все пак е участието им във всичко това? Защо биха покрили престъплението на Хорас? Защо въобще Чанс Брадфорд е бил в хотела в онази нощ?

— Има дупки — призна Майрън.

— Има пропасти с библейски пропорции — поправи го Уин.

— Има и още нещо, което не схващам — каза Майрън. — Ако семейство Брадфорд са подслушвали телефона на Мейбъл през цялото време, нямаше ли да успеят да разберат откъде се обажда Анита?

Уин се замисли.

— Може и да са успели — каза той най-после.

Тишина. Майрън пусна радиото. Мачът беше навлязъл във втората половина. „Делфините“ падаха. Говорителите размишляваха над изчезването на Бренда Слотър. Майрън намали звука.

— Все още пропускаме нещо — каза той.

— Да, но се доближаваме.

— Все пак ще си опитаме късмета със семейство Брадфорд.

Уин кимна.

— Отвори жабката — каза той. — Въоръжи се като параноичен деспот. Нещата може да загрубеят.

Майрън не започна да спори. Той набра личния номер на Артър Брадфорд. Артър отговори при първото позвъняване.

— Намери ли Бренда? — попита той.

— Идвам към къщата ти — отвърна Майрън.

— Значи си я намерил?

— Ще бъда там след петнайсет минути — каза Майрън. — Кажи на пазачите си.

После затвори телефона.

— Любопитно — каза той.

— Кое? — попита Уин.

И тогава Майрън се усети. Не прекалено бавно. Но не и изведнъж. Връхлетя го като огромна лавина. С трепереща ръка той набра друг номер.

— Норм Зукерман, моля. Да, знам, че гледа мача. Кажете му, че се обажда Майрън Болитар. Кажете му, че е спешно. И му кажете, че искам да говоря също така с Маклафлин и Тайлс.

Глава тридесет и четвърта

Пазачът във фермата Брадфорд освети колата с фенерчето си.

— Сам ли сте, господин Болитар? — попита той.

— Да — отговори Майрън.

Вратата се отвори.

— Моля, продължете към къщата.

Майрън подкара бавно. Както беше планът им, намали на следващия завой. Тишина. После гласът на Уин каза по телефона:

— Навън съм.

Извън багажника. Толкова тихо, че Майрън не бе чул абсолютно нищо.

— Оставям телефона отворен — каза Уин. — Искам непрестанно да знам къде си.

Планът беше прост. Уин щеше да претърси имението, за да намери Бренда, докато Майрън се опитваше да не бъде убит.

Той продължи напред по пътя, стиснал волана с две ръце. Част от него искаше да протака нещата, но най-вече му се искаше незабавно да пипне Артър Брадфорд. Вече знаеше истината. Поне част от нея. Достатъчно, за да спаси Бренда.

Може би.

Околността беше абсолютно тъмна. Животните във фермата бяха притихнали. Огромната къща се издигаше над него и сякаш плуваше в тъмнината, едва свързана със света под нея. Майрън паркира и излезе от колата. Преди да стигне до вратата, икономът Матюс се появи. Беше десет часът вечерта, но Матюс все още беше безукорно облечен и стегнат. Той не проговори, а зачака с почти нечовешко търпение.

Когато Майрън стигна до него, Матюс каза:

— Господин Брадфорд ще ви посрещне в библиотеката.

Майрън кимна. И тогава някой го удари по главата. Стори му се, че чува удар, а после го обля тъмнина. Кожата му настръхна. Почувства замаяно как бейзболна бухалка го удря отзад по краката. Коленете му се подгънаха и той падна.

— Уин — едва прошепна той.

Тежка обувка го срита по гърба. Майрън се просна на земята по очи. Усети как въздухът излиза със свистене от дробовете му. После усети нечии ръце върху себе си. Претърсваха го. Взеха му оръжието.

— Уин — повтори той.

— Добър опит — каза Сам, който стоеше над него и държеше мобифона му. — Но аз вече затворих, шпионино.

Двама други мъже вдигнаха Майрън и бързо го завлякоха във фоайето и после надолу по коридора. Майрън примигна и се опита да разсее замайването си. Чувстваше се като пирон, ударен с чук. Сам вървеше пред него. Той отвори една врата и двамата мъже хвърлиха Майрън като чувал с тор. Той се затъркаля по някакви стъпала, но успя да спре, преди да се удари в пода.

Сам влезе в помещението. Вратата зад него се затвори.

— Хайде — каза Сам. — Да приключваме с това.

Майрън успя да седне. Мазе, осъзна той. Седеше на стълбите в мазето.

Сам тръгна към него. Протегна ръка. Майрън я пое и се изправи на крака. Двамата мъже заслизаха по стълбите.

— Тази част от мазето е без прозорци и е измазана с цимент — съобщи Сам, сякаш го развеждаше из къщата си. — Така че единственият изход е през вратата. Разбра ли?

Майрън кимна.

— Има двама пазачи на стълбите и те ще заемат позиции сега. При това са професионалисти, а не като онзи задник Марио. Така че никой не може да мине през тази врата. Разбра ли?

Още едно кимване.

Сам извади цигара и я лапна.

— За последен път видяхме приятеля ти, когато изскачаше от багажника. Навън са скрити двама снайперисти. Ветерани от войната в Персийския залив. Ако твоят приятел се доближи до къщата, мъртъв е. Всички прозорци са снабдени с аларми. Детекторите за движение са включени. Поддържам радиовръзка с четирима от моите хора, всеки от тях на различна честота.

Той показа на Майрън някаква радиостанция с цифров екран.

— Различни честоти — повтори Майрън. — Уха.

— Казвам ти всичко това не за да те впечатля, а да ти покажа колко глупави ще са всякакви опити. Разбираш ли?

Ново кимване.

Вече бяха във винарската изба. Миришеше приятно като идеално отлежало шардоне. И Артър беше там. Лицето му приличаше на череп. Кожата по скулите му беше силно опъната и пребледняла. Чанс също бе там. Пиеше червено вино и разглеждаше цвета му усилено, опитвайки се да изглежда спокоен.

Майрън се огледа наоколо. Безброй шишета, подредени по рафтовете, леко наклонени напред, за да се запази влагата по тапите. Гигантски термометър. Няколко дървени бурета най-вече за колорит. Нямаше прозорци. Нито врати. Нито други видими входове. В средата на стаята стоеше тежка махагонова маса.

Масата беше празна, с изключение на една лъскава градинарска ножица.

Майрън погледна към Сам, който му се усмихна.

— Брой ме за уплашен — каза Майрън.

Сам сви рамене.

— Къде е Бренда? — попита Артър.

— Не знам — отговори Майрън.

— А Анита? Къде е Анита?

— Защо не попиташ Чанс? — отвърна Майрън.

— Какво?

Чанс се скова.

— Той е луд — извика той.

Артър се надигна.

— Няма да си тръгнеш оттук, докато не се убедя, че не криеш нищо от мен — каза той.

— Чудесно — отвърна Майрън. — Тогава да се захващаме за работа, Артър. Нали разбираш, през цялото време се проявявах като страхотен тъпак. Имам предвид, че всички улики бяха налице. Старите подслушвателни устройства. Силният ти интерес към тази история. Първото нападение над Анита. Претърсването на апартамента на Хорас и кражбата на писмата на Анита. Тайнствените обаждания, които нареждаха на Бренда да се свърже с майка си. Сам, прерязващ ахилесовите сухожилия на онези хлапета. Парите за стипендиите. Но знаеш ли какво те издаде в крайна сметка?

Чанс се готвеше да каже нещо, но Артър му махна и го накара да замълчи. После разтърка брадичката си с показалец.

— Какво? — запита той.

— Времето на самоубийството на Елизабет — отговори Майрън.

— Не разбирам.

— Времето на самоубийството — повтори Майрън. — И най-вече опитите ви да го промените. Защо Елизабет се е самоубила в шест сутринта, точно в момента, когато Анита идвала на работа? Съвпадение? Възможно е. Но защо пък вие така усърдно сте се опитвали да промените времето? Елизабет можеше да падне случайно както в шест сутринта, така и в полунощ. Защо тогава тази промяна?

Артър остана с изправен гръб.

— Ти ми кажи — отвърна той.

— Защото моментът не е бил случаен — отговори Майрън. — Жена ти се е самоубила точно тогава по определена причина. Искала е Анита Слотър да стане свидетел на скока й.

Чанс изсумтя.

— Това е абсурдно — каза той.

— Елизабет е била депресирана — продължи Майрън, приковал поглед в Артър Брадфорд. — Не се съмнявам в това. Не се съмнявам също, че и някога си я обичал. Но това е било отдавна. Ти самият спомена, че тя не е била на себе си от години. В това също не се съмнявам. Но три седмици преди самоубийството Анита Слотър е била нападната. Мислех, че я е пребил някой от вас. После си помислих, че може и Хорас да го е направил. Но най-забележимите белези са били драскотини. Дълбоки драскотини. Като от котка, както каза Уикнър.

Майрън забеляза как Артър сякаш се свиваше пред очите му, съсипан от собствените си спомени.

— Жена ти е нападнала Анита — продължи Майрън. — Първо я нападнала, а три седмици по-късно се е самоубила пред нея, защото Анита е имала любовна връзка с мъжа й. Това е била последната сламка, нали, Артър? И как точно стана? Елизабет видя ли ви? Или изглеждаше толкова откачена, че ти стана невнимателен?

Артър се изкашля.

— Всъщност да — каза той. — Почти така стана. И какво? Какво общо има това с настоящето?

— Връзката ти с Анита. Колко време продължи?

— Не виждам какво общо има това.

Майрън се вгледа в него за момент.

— Ти си зъл човек — каза той. — Отгледан си от зъл човек и си наследил характера му. Накара много хора да страдат. Дори има и убити заради теб. Но това не е било само закачка, нали? Ти си я обичал, нали, Артър?

Брадфорд не отговори. Но нещо зад фасадата започна да поддава.

— Не знам как е станало — продължи Майрън. — Може би Анита е искала да напусне Хорас. Или пък ти си я окуражил. Няма значение. Анита е решила да избяга и да започне нов живот. Кажи ми какъв беше планът, Артър. Щеше да я уредиш с апартамент? Или къща извън града? Със сигурност човек от семейство Брадфорд няма да се ожени за чернокожа слугиня от Нюарк.

Артър издаде някакъв странен звук. Полустон. Полукашлица.

— Разбира се — каза той.

— И какво стана?

Сам направи няколко стъпки назад, местейки поглед от вратата на мазето към Майрън. От време на време прошепваше по нещо в радиостанцията. Чанс седеше като вкаменен, едновременно нервен и успокоен. Нервен заради разкритата истина, успокоен, защото вярваше, че тя никога няма да излезе оттук. И вероятно беше прав.

— Анита беше последната ми надежда — каза Артър, като докосна леко устата си с пръсти и се насили да се усмихне. — Смешно, нали? Ако произхождаш от скапано семейство, можеш да обвиниш средата за греховете си. Но ако си от прочуто семейство? Ако си от онези, които са възпитани да взимат онова, което поискат? От хората, възпитани да вярват, че са нещо специално, а останалите са само обслужващ персонал? Какво ще кажеш за тези деца?

Майрън кимна.

— Следващия път, когато остана сам — каза той, — ще поплача за тях.

Артър се засмя.

— Справедливо е — каза той. — Но грешиш. Аз бях човекът, който искаше да избяга. Не Анита. Да, обичах я. Когато бях с нея, всяка част от мен живееше. Не мога да го обясня по друг начин.

И не беше нужно. Майрън се сети за Бренда. Разбираше го.

— Щях да напусна фермата — продължи Брадфорд. — Двамата с Анита щяхме да заминем някъде. Да започнем нов живот. Да избягаме от този затвор — каза той и отново се усмихна. — Наивно, нали?

— И какво стана? — попита Майрън.

— Анита си промени решението.

— Защо?

— Имаше друг човек.

— Кой?

— Не знам. Трябваше да се срещнем сутринта, но тя не се появи. Зачудих се дали Хорас не й е сторил нещо. Затова го държах под око. После получих бележка от нея. Казваше, че искала да започне на чисто. Без мен. И ми изпрати пръстена.

— Какъв пръстен?

— Онзи, който й бях подарил. Неофициален годежен пръстен.

Майрън погледна към Чанс, който не проговори. Майрън го гледа няколко секунди, после се обърна отново към Артър.

— Но ти не се отказа, нали?

— Не.

— Търсил си я. Подслушването на телефоните. Ти си го уредил преди много години. Знаел си, че един ден Анита ще се обади на семейството си. Искал си да проследиш обаждането й.

— Да.

Майрън преглътна затруднено, като се надяваше, че ще успее да запази гласа си спокоен.

— После са се появили микрофоните в общежитието на Бренда — каза той. — Парите за стипендиите. И прерязаните ахилесови сухожилия.

Тишина.

Очите на Майрън се напълниха със сълзи. Също и тези на Артър. И двамата мъже знаеха какво предстоеше. Майрън продължи със спокоен глас.

— Микрофоните са били там, за да можеш да държиш Бренда под око. Стипендиите са били уредени от човек с много пари и финансови умения. Дори ако Анита беше получила някакви пари в брой, тя нямаше да знае как да ги препрати през Каймановите острови. Докато ти знаеш. И накрая ахилесовите сухожилия. Бренда мислеше, че баща й е виновен. Мислеше, че е прекалил в желанието си да я защити. И е била права.

Ново мълчание.

— Преди малко се обадих на Норм Зукерман и научих кръвната група на Бренда от медицинския й картон. Полицаите знаят кръвната група на Хорас от аутопсията. Те нямат нищо общо, Артър.

Майрън се замисли за светлата кожа на Бренда в сравнение с много по-тъмните тонове на родителите й.

— Затова толкова се интересуваш от Бренда. Затова ми помогна да я предпазим от влизане в затвора. Затова в момента толкова се тревожиш за нея. Бренда Слотър е твоя дъщеря.

По лицето на Артър Брадфорд закапаха едри сълзи. Той не направи нищо, за да ги спре.

Майрън продължи:

— Хорас не знаеше за това, нали?

Артър поклати глава.

— Анита забременя още в началото на връзката ни. Но Бренда се роди достатъчно тъмна, за да заблуди хората. Анита настоя да пазим тайна. Не искаше детето ни да бъде заклеймено. Също така не искаше то да порасне в тази къща. Разбирах я.

— И какво стана с Хорас? Защо ти се обади след двайсет години?

— Заради семейство Ейк, които се опитваха да помогнат на Дейвисън. Разбрали отнякъде за парите за стипендиите. Мисля, че от единия адвокат. Искаха да ме изложат по време на предизборната кампания. Затова разказали на Слотър за това. Мислели, че той ще прояви алчност и ще проследи парите.

— Но той не се интересувал от парите — каза Майрън. — А само искал да намери Анита.

— Да. Обади ми се няколко пъти. Дойде в щаба. Не искаше да се откаже. Затова помолих Сам да го обезкуражи.

Кръвта в шкафа.

— Пребит ли беше?

Артър кимна.

— Да, но не лошо. Исках само да го уплаша, а не да го нараня. Преди много години Анита ме накара да й обещая, че никога няма да го нараня. Направих всичко възможно да спазя обещанието си.

— Значи Сам трябваше да го държи под око?

— Да. И да се увери, че Хорас няма да ни създава неприятности. А и може да съм имал надежди, че той ще открие Анита.

— Но той избяга?

— Да.

Имаше логика, помисли си Майрън. Разбиват носа на Хорас. След побоя той отива в „Сейнт Барнабас“. Почиства се. Сам го е стреснал, но само колкото да го убеди, че трябва да се скрие. Така че Хорас опразва банковата си сметка и изчезва. Сам и Марио започват да го търсят. Следят Бренда. Посещават Мейбъл Едуардс и я заплашват. Проверяват подслушвателното устройство на телефона й, очаквайки, че Хорас ще й се обади.

А после?

— Ти си убил Хорас — каза Майрън.

— Не. Въобще не успяхме да го открием.

Неяснота, помисли си Майрън. Все още имаше някои празни места, които не успяваше да запълни.

— Но твоите хора са осъществили загадъчните обаждания до Бренда, нали?

— Само за да видим дали знае къде е Анита. Останалите обаждания — заплашителните — са били от семейство Ейк. Те искаха да намерят Хорас и да сключат сделката преди първия мач.

Майрън кимна. Отново имаше логика. Той се обърна и се вторачи в Чанс, който отвърна на погледа му. На лицето му се изписа лека усмивка.

— Ще му кажеш ли, Чанс?

Чанс се надигна и застана срещу Майрън.

— Мъртъв си — каза той заплашително. — Единственото, което направи тук, бе да си изкопаеш гроба.

— Ще му кажеш ли, Чанс?

— Не, Майрън — отговори той, като посочи към градинарската ножица. — Ще погледам как страдаш и умираш.

Майрън отстъпи назад и после фрасна с глава Чанс по носа. Удържа се леко в последния момент. Ако удариш някого с пълна сила с глава, можеш да го убиеш. Главата е едновременно тежка и твърда. Лицето, което удрят, не е нито едното, нито другото. Представете си желязна топка, политнала към гнездо.

Все пак ударът имаше ефект. Носът на Чанс изпука. Майрън усети нещо топло и лепкаво по косата си. Чанс залитна назад. От носа му бликна кръв. Очите му бяха широко отворени и гледаха шокирано. Никой не му се притече на помощ. Всъщност Сам дори се усмихна.

Майрън се обърна към Артър.

— Чанс знаеше за връзката ти, нали?

— Да, разбира се.

— И за плановете ти да напуснеш фермата?

Този път отговорът позакъсня.

— Да. Но какво от това?

— Чанс те лъже от двайсет години. Също и Сам.

— Какво?

— Току-що говорих с детектив Уикнър. В онази нощ и той е бил там. Не знам какво точно е станало. Нито пък той. Но е видял как Сам изнася Анита от „Холидей Ин“. После видял в колата и Чанс.

Артър се вторачи в брат си.

— Чанс? — каза той заплашително.

— Той лъже — бързо отговори брат му.

Артър извади пистолет и го насочи към брат си.

— Разкажи ми — нареди Артър с леден тон.

Чанс все още се опитваше да спре кръвта.

— На кого ще повярваш? На мен или…

Артър натисна спусъка. Куршумът раздроби коляното на Чанс. И оттам бликна кръв. Чанс изкрещя агонизиращо. Артър насочи пистолета към другото му коляно.

— Разказвай — повтори той.

— Ти беше откачил — изкрещя Чанс и стисна зъби.

Очите му се смалиха, но погледът му беше чист, сякаш прояснен от болката.

— Наистина ли вярваше, че татко ще те остави просто така да изчезнеш? Щеше да унищожиш всичко. Опитах се да ти обясня. Говорих с теб като брат. Но ти не ме послуша. Затова отидох да се видя с Анита. Просто да поговоря с нея. Исках да й покажа колко ужасна е идеята ви. Не исках да я нараня. Просто се опитвах да помогна.

Лицето на Чанс представляваше кървава пихтия, но това на Артър имаше много по-зловещ вид. Сълзите все още течаха свободно. Но той вече не плачеше. Кожата му беше посивяла, чертите му бяха изкривени в мъртвешка маска. Нещо в главата му беше дало на късо от ярост.

— Какво стана? — изръмжа той.

— Намерих стаята й. Когато отидох там, вратата беше леко открехната. Кълна се, Анита вече беше така, когато пристигнах. Кълна се, Артър. Не съм я докосвал. Отначало си помислих, че ти си го направил. Реших, че може да сте се скарали. Но знаех, че при всички положения, ако историята се разчуе, ще стане страхотен скандал. Щяха да се повдигнат прекалено много въпроси. Затова се обадих на татко. Той уреди останалото. Дойде Сам. Той почисти мястото. Взехме пръстена и фалшифицирахме бележката. За да спреш да я търсиш.

— Къде е Анита сега? — попита Майрън.

Чанс го погледна объркано.

— За какво, по дяволите, говориш?

— Заведохте ли я на лекар? Дадохте ли й пари?

— Анита беше мъртва — отговори Чанс.

Тишина.

Артър зави пронизително и се отпусна на пода.

— Беше мъртва, когато отидох там, Артър. Кълна се.

Майрън усети как сърцето му се свива. Опита се да говори, но от устата му не излезе и дума. Погледна към Сам, който кимна.

— Трупът й? — успя да промълви Майрън.

— Когато се отървавам от нещо — отговори Сам, — правя го както трябва.

Мъртва. Анита Слотър беше мъртва. Майрън се опита да събере мислите си. През всички тези години Бренда се беше чувствала пренебрегната, без да има причина за това.

— Къде е Бренда? — попита Майрън.

Адреналинът вече спадаше, но Чанс успя да поклати глава.

— Не знам — отговори той.

Майрън погледна към Сам, който сви рамене.

Артър седна, обви коленете си с ръце и сведе глава. После заплака.

— Кракът ми — каза Чанс. — Имам нужда от лекар.

Артър не помръдна.

— Освен това трябва да го убием — добави Чанс през стиснатите си зъби. — Той знае прекалено много, Артър. Знам, че си завладян от мъката си, но не можем да го оставим да унищожи всичко.

Сам кимна.

— Чанс е прав, господин Брадфорд — каза той.

— Артър — обади се и Майрън.

Артър вдигна глава.

— Аз съм единствената надежда на дъщеря ти.

— Не мисля така — каза Сам и насочи оръжието си към Майрън. — Чанс е прав, господин Брадфорд — повтори той. — Прекалено рисковано е. Току-що си признахме, че сме прикрили убийство. Той трябва да умре.

Радиостанцията на Сам внезапно запращя. После през малкия микрофон се чу ясен глас.

— Не бих го направил на твое място.

Уин.

Сам се намръщи към радиостанцията. Завъртя някакво копче и промени честотата. Червените цифри на екрана се смениха. После Сам натисна копчето, за да го чуят неговите хора.

— Някой е пипнал Фостър — съобщи Сам. — Задвижете се и го очистете.

Отговорът беше най-успешната имитация на Скоти от „Стар Трек“.

— Не мога да се справя, капитане. Тя се разпада.

Сам запази спокойствие.

— Колко радиостанции събра, приятел? — запита той.

— Всичките четири. Сега са в специално маркирани пакети.

Сам подсвирна с възхищение.

— Чудесно — каза той. — Значи сме в задънена улица. Да обсъдим въпроса.

— Не.

Това не беше гласът на Уин. Беше на Артър Брадфорд.

— Не — повтори той и стреля два пъти.

И двата куршума улучиха Сам в гърдите. Той се просна на пода, потръпна и застина.

Артър погледна към Майрън.

— Намери дъщеря ми — каза той. — Моля те.

Глава тридесет и пета

Уин и Майрън се затичаха към ягуара. Уин подкара колата. Майрън не го попита за съдбата на мъжете, които преди бяха собствениците на четирите радиостанции. Въобще не му пукаше за тях.

— Претърсих цялото имение — каза Уин. — Няма я.

Майрън седеше и мислеше. Спомни си как бе заявил на детектив Уикнър, когато стояха на игрището, че няма да спре да се рови в тази история. Спомни си и отговора на Уикнър: „Тогава още хора ще умрат“.

— Прав беше — каза Майрън.

Уин продължи да шофира.

— Не осмислих добре цената. Прекалих с настоятелността си.

Уин отново не проговори.

Когато чу първото звънене, Майрън протегна ръка към мобифона си. После си спомни, че Сам му го беше взел в къщата. Звъненето идваше от телефона на Уин. И той отговори.

— Ало — каза той.

После се вслуша за около минута, без да кима, говори или въобще да издаде някакъв звук. Накрая каза:

— Благодаря.

След това затвори. Намали и отби на банкета. Колата бавно спря. Уин изключи двигателя.

Обърна се към Майрън с мрачен поглед.

За секунда Майрън се обърка. Но само за секунда. После главата му се отпусна настрани и той изстена. Уин кимна. Нещо в сърцето на Майрън се пречупи и отлетя.

Глава тридесет и шеста

Питър Франкъл, шестгодишно хлапе от Седар Гроув, Ню Джърси, беше изчезнало преди осем часа. Обезумели, Пол и Миси Франкъл, родителите на хлапето, се обадиха в полицията. Дворът на семейство Франкъл граничеше с горист район. Ченгетата и съседите сформираха дружинки за издирване. Доведоха и полицейски кучета. Някои от съседите също доведоха кучетата си. Всички искаха да помогнат.

Не им отне много време да намерят Питър. Очевидно момченцето се беше напъхало в бараката на съседите и бе заспало там. Когато се събудило, натиснало вратата, но тя се заклещила и не успяло да излезе. Питър, разбира се, се уплашил, но иначе му нямало нищо. Всички се успокоиха. Пожарникарите надуха сирената си, за да известят на издирващите, че вече могат да се приберат.

Едно от кучетата обаче не чу свирката. Немската овчарка на име Уоли навлезе в гората и залая упорито, докато полицай Крейг Рийд не дойде да види какво толкова бе разтревожило животното.

Когато Рийд стигна до мястото, намери Уоли, лаеща над някакъв труп. Веднага повикаха съдебния лекар. Заключението му беше, че жертвата, двайсетинагодишна жена, бе умряла преди по-малко от двайсет и четири часа. Причина за смъртта бяха двете огнестрелни рани от упор в тила.

Час по-късно Шерил Сътън, вторият капитан на „Делфините“, идентифицира трупа на приятелката и съотборничката си Бренда Слотър.

Колата все още беше паркирана на същото място.

— Искам да покарам малко — каза Майрън. — Сам.

Уин избърса очите на приятеля си, после излезе от колата, без да каже и дума. Майрън се настани на шофьорското място. Кракът му натисна педала за газта. Той профуча покрай дървета и коли, покрай знаци и магазини и дори хора, които се разхождаха късно през нощта. От тонколоните на колата гърмеше музика. Майрън не си направи труда да я спре. Продължи напред. Образът на Бренда упорито се опитваше да се появи пред очите му, но той се съпротивляваше.

Не още.

Докато стигне до апартамента на Есперанца, стана един през нощта. Тя седеше сама на площадката пред къщата, сякаш го очакваше. Майрън спря колата, но остана вътре. Есперанца се приближи към него. Майрън видя, че бе плакала.

— Влез вътре — каза тя.

Майрън поклати глава.

— Уин говореше за вярата — започна той.

Есперанца не помръдна.

— Не разбирах какво иска да каже. Вечно говореше за собствения си опит в семейния живот. Казваше, че бракът водел до нещастия. Съвсем просто. Беше виждал безброй хора да се женят и почти във всички случаи бракът им се оказвал пълен провал. За да повярва в обратното, Уин се нуждае от невероятна промяна…

Есперанца погледна към него и продължи да плаче.

— Обичал си я — каза тя.

Майрън затвори очи, изчака малко и ги отвори.

— Не говоря за това — каза той. — Говоря за нас. Всичко, което знам, целият ми опит, ми казва, че партньорството ни е обречено. Но после поглеждам към теб. Ти си най-прекрасният човек, когото познавам, Есперанца. Най-добрият ми приятел. Обичам те.

— Аз също те обичам — отвърна тя.

— Заслужава си да рискувам. Искам да останеш при мен.

Есперанца кимна.

— Добре, защото бездруго не мога да напусна — каза тя и пристъпи към колата. — Майрън, моля те, влез. Ще поговорим.

Той поклати глава.

— Знам какво означаваше тя за теб.

Той отново стисна очи.

— След няколко часа ще бъда при Уин — каза Майрън.

— Добре. Ще те чакам там.

Майрън подкара колата, преди Есперанца да успее да каже още нещо.

Глава тридесет и седма

Докато Майрън стигне до третото си местоназначение, беше почти четири сутринта. В къщата все още светеше. Всъщност не беше учудващо. Той натисна звънеца. Мейбъл Едуардс отвори вратата. Беше наметната с хавлиен халат над нощницата. Тя се разплака и протегна ръце, за да го прегърне.

Майрън отстъпи назад.

— Ти си ги убила всичките — каза той. — Първо Анита. После Хорас. И накрая Бренда.

Устата й се отвори широко.

— Не го мислиш, нали? — каза тя.

Майрън извади пистолета си и го опря в челото на възрастната жена.

— Ако ме излъжеш, ще те убия — заплаши я той.

За секунда от шокиран, погледът на Мейбъл стана леден.

— С микрофон ли си, Майрън? — запита тя.

— Не.

— Няма значение. Опрял си пистолет в главата ми. Ще кажа каквото поискаш.

Пистолетът я вкара обратно в къщата. Майрън затвори вратата. Снимката на Хорас все още стоеше на полицата над камината. За миг Майрън се вгледа в лицето на стария си приятел. После се обърна към Мейбъл.

— Излъга ме — каза той. — Още от самото начало ме лъжеш. Всичко, което ми разказа, е било лъжа. Анита никога не ти се е обаждала. Тя е мъртва от двайсет години.

— Кой ти каза?

— Чанс Брадфорд.

Мейбъл изсумтя презрително.

— Не би трябвало да вярваш на такива хора — каза тя.

— Подслушването на телефоните — добави Майрън.

— Какво?

— Артър Брадфорд е подслушвал телефона ти. През последните двайсет години. Надявал се е, че Анита може да ти се обади. Но всички знаем, че тя не го е направила.

— Това не означава нищо — каза Мейбъл. — Може просто да е пропуснал тези обаждания.

— Не мисля така. Но има и друго. Ти ми каза, че Хорас ти се обадил миналата седмица, докато се криел. Предупредил те да не се опитваш да го търсиш. Но Артър Брадфорд отново подслушвал телефона ти. Той самият е търсил Хорас. Защо тогава не знае нищо за обаждането му?

— Сигурно отново е объркал нещата.

Майрън поклати глава.

— Току-що посетих един тъп бандит на име Марио — каза той. — Изненадах го, докато спеше, и му направих някои неща, с които не се гордея много. Докато свърша, той си призна какви ли не престъпления, включително и това, че с помощта на кльощавия си партньор се опитал да получи малко информация от теб. Но се закле, че никога не те е удрял в окото. И аз му повярвах. Защото този, който те е ударил, е бил Хорас.

Бренда го беше нарекла сексист, а и напоследък той доста беше размишлявал върху расовите проблеми. Но сега видя истината. Предубежденията му се бяха обърнали срещу самия него. Мейбъл Едуардс. Милата, възрастна, чернокожа дама. Куки за плетене и очила. Едра, мила и с майчински вид. Надали злото би могло да приеме по-подходяща политически форма.

— Ти ми каза, че си се нанесла в тази къща малко след като Анита изчезнала. Как една вдовица от Нюарк е можела да си позволи това? Каза ми, че синът ти работел по време на следването си в Йейл. Съжалявам, но работата на половин работен ден не е чак толкова добре платена.

— Е, и?

Майрън не сваляше пистолета от нея.

— Още от самото начало си знаела, че Хорас не е баща на Бренда, нали? Анита е била най-близката ти приятелка. Все още си работела във фермата на Брадфорд. Със сигурност си знаела.

Мейбъл не възрази.

— И какво, ако съм знаела? — попита тя.

— Тогава си знаела, че Анита възнамерява да избяга. Сигурно ти се е доверила. А щом е възникнал проблем в „Холидей Ин“, тя се е обадила на теб, а не на Хорас.

— Възможно е — не отрече Мейбъл, — ако говориш хипотетично. Предполагам, че на теория всичко е възможно.

Майрън притисна пистолета към челото й и я бутна на канапето.

— Заради парите ли уби Анита?

Мейбъл се усмихна. Все същата ангелска усмивка, но Майрън си помисли, че вече вижда в нея нещо изключително зловещо.

— Хипотетично, Майрън, предполагам, че съм могла да имам купчина мотиви. Пари, да. Четиринадесет хиляди долара са много пари. Или сестринска любов — Анита щеше да зареже Хорас с разбито сърце. Щеше да отведе бебето, което той считаше за свое. Може би дори щеше да каже на Хорас истината за бащата на Бренда. И може би Хорас щеше да узнае, че единствената му сестра е крила тайната от него през всичките тези години.

Мейбъл се вторачи намръщено в пистолета.

— Бих могла да имам много мотиви, признавам — каза тя.

— Как го извърши, Мейбъл?

— Прибирай се у дома, Майрън.

Майрън отдръпна леко пистолета и я удари по челото с него. Силно.

— Как? — повтори той.

— Да не мислиш, че ме е страх от теб?

Той отново я удари с пистолета. Още по-силно. И отново.

— Как? — извика Майрън.

— Какво искаш да кажеш с това „как“?

Мейбъл заговори със съскащ глас, сякаш изплюваше думите.

— Би било съвсем лесно, Майрън. Анита беше майка. Кротичко щях да й покажа оръжието. Щях да й съобщя, че ако не направи точно това, което й кажа, ще убия дъщеря й. Затова добрата майка Анита щеше да ме слуша. Щеше да прегърне дъщеря си за последен път и да й каже да я изчака във фоайето. А аз щях да използвам възглавница, за да заглуша шума от изстрела. Просто, нали?

Нова вълна от ярост заля Майрън.

— Какво стана после? — попита той.

Мейбъл се поколеба. Майрън отново я удари с оръжието.

— Докарах Бренда обратно у дома. Анита беше оставила бележка, в която съобщаваше на Хорас, че изчезва и че Бренда не е негово дете. Скъсах я и написах друга.

— Значи Хорас никога не е научил, че Анита е възнамерявала да вземе Бренда?

— Точно така.

— И Бренда не е казала и дума?

— Тя беше на пет годинки, Майрън. Не разбираше какво става. Каза на баща си как съм я взела и съм я отвела от мама. Но не помнеше нищо за хотела. Поне аз така мислех.

Тишина.

— Какво си помисли, когато трупът на Анита изчезна?

— Сетих се, че Артър Брадфорд се е появил, намерил я е мъртва и е направил онова, което семейството му винаги правеше — изхвърлил е боклука.

Нова вълна от ярост.

— И намери начин да използваш това. Със сина си Терънс и политическата му кариера.

Мейбъл поклати глава.

— Прекалено опасно — каза тя. — Човек не може да си позволи да шантажира момчетата Брадфорд. Нямам нищо общо с кариерата на Терънс. Но честно казано, Артър винаги с удоволствие помагаше на Терънс. Все пак той беше братовчед на дъщеря му.

Майрън изпита чувството, че мозъкът му ще се пръсне от гняв. Искаше му се да натисне спусъка и да приключи с тази история.

— Какво стана после? — попита той.

— О, стига, Майрън. Знаеш останалото. Хорас реши да търси Анита. След всички тези години. Каза ми, че имал някаква следа. Смятал, че може да я намери. Опитах се да го разубедя, но любовта е странно нещо.

— Хорас е научил за „Холидей Ин“ — каза Майрън.

— Да.

— Говорил е с една жена на име Каролайн Гундек.

Мейбъл сви рамене.

— Никога не съм я чувала.

— Преди малко събудих госпожа Гундек от дълбок сън — каза Майрън. — Уплаших я до смърт. Но се съгласи да поговори с мен. Точно както бе говорила и с Хорас. Тогава била камериерка и познавала Анита. От време на време Анита заработвала по някой допълнителен долар в хотела. Каролайн Гундек помни, че в онази нощ видяла Анита. Изненадала се, защото Анита била в хотела като гост, а не в ролята на камериерка. Също така си спомни, че видяла и малката й дъщеричка. Накрая си припомни, че видяла как дъщерята на Анита си тръгва с някаква друга жена. Описа я като изнервена наркоманка. Аз нямаше да се сетя, че си ти. Но Хорас веднага се е усетил.

Мейбъл Едуардс не каза нищо.

— След като е чул това, Хорас е разбрал всичко. Затова вбесен е дошъл тук. Все още се е криел. Все още всичките му пари са били у него — единайсет бона. И те е ударил. Толкова се ядосал, че те ударил в окото. И тогава ти си го убила.

Тя отново сви рамене.

— Звучи почти като самоотбрана — отбеляза тя.

— Почти — съгласи се Майрън. — С Хорас е било съвсем лесно. Бездруго вече се е криел. Просто трябваше да се преструваш, че той още се крие. Чернокож, който се крие, а не жертва на убийство. Кой щеше да се заинтересува? Историята на Анита се повтаряше. През всички тези години ти си правила разни дребни неща, с които да накараш хората да повярват, че Анита е жива. Писала си писма. Лъгала си за измислени телефонни разговори. И сега си решила отново да постъпиш по същия начин. Веднъж вече си успяла, нали? Но проблемът е, че не можеш да се отървеш от труповете с лекотата на Сам.

— Сам?

— Човекът, работил за семейство Брадфорд — обясни Майрън. — Предполагам, че Терънс ти е помогнал да преместите труповете.

Мейбъл се усмихна.

— Не подценявай силата ми, Майрън — каза тя. — Аз не съм безпомощна.

Майрън кимна. Права беше.

— Изброихме няколко мотива, но предполагам, че всичко е станало най-вече заради парите — каза Майрън. — От Анита си взела четиринадесет хиляди. От Хорас — единадесет. А и съм готов да се обзаложа, че любимият ти, покоен съпруг, чиято снимка гледаш с насълзени очи, е бил застрахован.

Тя кимна.

— Само за пет хиляди, горкия.

— Но достатъчно за теб. Застрелян в главата пред собствения си дом. Без свидетели. А предишната година си била арестувана три пъти. Два за дребни кражби и един за наркотици. Очевидно падението ти е започнало още преди Роланд да бъде убит.

Мейбъл въздъхна.

— Свърши ли вече? — попита тя.

— Не — отговори Майрън.

— Мисля, че обсъдихме всичко, Майрън.

Той поклати глава.

— Не и Бренда.

— О, да, разбира се — съгласи се Мейбъл и леко се наведе напред. — Изглежда, имаш всички отговори, Майрън. Защо убих Бренда?

— Заради мен — отговори той.

Мейбъл се усмихна. Майрън усети как пръстът му затрепери над спусъка.

— Прав съм, нали?

Тя продължи да се усмихва.

— Смятала си, че Бренда не е заплаха за теб, тъй като не си спомня за „Холидей Ин“. Но аз самият ти разказах за нашето посещение там. Споменах ти, че тя има някакви смътни спомени. И тогава си решила, че трябва да убиеш и нея.

Усмивката на Мейбъл не изчезна.

— Трупът на Хорас е открит и главният заподозрян е Бренда. Работата ти е била много по-лесна. Накисваш Бренда и после тя изчезва. С един куршум два заека. Затова си скрила пистолета под матрака на Бренда. Но отново ти е било трудно да се отървеш от трупа. Застреляла си я и си изхвърлила трупа в гората. Сигурно си възнамерявала да се върнеш там друг път, когато имаш повече време. Не си вярвала, че може да сформират група за издирване, която случайно да я открие толкова скоро.

Мейбъл Едуардс поклати глава.

— Наистина имаш страхотно въображение, Майрън — каза тя.

— Това не е измислица — каза Майрън. — И двамата го знаем.

— Също така знаем, че не можеш да докажеш абсолютно нищо.

— Ще открием доказателства, Мейбъл. Влакънца, косми, каквото и да е.

— Е, и?

Усмивката й отново прободе сърцето му като кука за плетене.

— Ти самият ме видя да прегръщам племенницата си в тази стая. Ако по тялото й има влакънца или някакви други частици, те са от тази прегръдка. А и Хорас ме посети, преди да бъде убит. Разказах ти вече. Затова и по него може да има някакви дребни частици, ако въобще са открили нещо.

В главата на Майрън избухна бесен гняв, който почти го ослепи. Той притисна оръжието към челото й. Ръката му затрепери.

— Как го направи? — попита той.

— Кое?

— Как подмами Бренда да напусне тренировката?

Мейбъл не мигна.

— Казах й, че съм намерила майка й.

Майрън затвори очи. Опита се да се сдържи и да не натисне спусъка. Мейбъл се вторачи в него.

— Няма да ме застреляш, Майрън — каза тя. — Не си човек, който може хладнокръвно да убие една жена.

Той не свали пистолета.

Мейбъл протегна ръка и отмести оръжието от лицето си. После стана, затегна халата си и тръгна към вратата.

— Лягам си — каза тя. — Затвори вратата, когато излизаш.

Майрън затвори вратата. Подкара обратно към Манхатън. Уин и Есперанца го чакаха. Не го попитаха къде е ходил. И той не им разказа. Всъщност никога не им разказа за това.

Обади се в апартамента на Джесика. Отговори телефонният секретар. Когато чу сигнала, Майрън съобщи, че възнамерява да остане при Уин известно време. Не знаеше колко точно.

Рой Померанц и Илай Уикнър бяха открити мъртви в хижата два дни по-късно. Очевидно ставаше дума за убийство и самоубийство. Хората в Ливингстън дълго обсъждаха историята, но никой не можеше дори да предположи какво бе принудило Илай да извърши подобно нещо.

Есперанца се върна на работа в „Спортно представителство МБ“. Майрън не.

Убийствата на Бренда и Хорас Слотър останаха неразкрити.

Нищо от случилото се във фермата Брадфорд през онази нощ не намери място във вестниците. Говорителят на предизборната кампания на Брадфорд потвърди, че Чанс наскоро е прекарал операция на коляното заради стара травма от тенис. Той се възстановяваше бързо.

Джесика не отговори на телефонното съобщение. А Майрън разказа само на един човек за последната си среща с Мейбъл Едуардс.

Епилог

15 септември

Две седмици по-късно

Гробището гледаше към училищен двор.

Няма нищо толкова тежко като скръбта. Тя е най-мрачната бездна в най-черния океан, пропаст без дъно. Задушава те. Парализира те така, както не би могъл дори един прерязан нерв.

Сега той прекарваше тук доста време.

Майрън чу стъпки зад гърба си. Затвори очи. Точно това бе очаквал. Стъпките се приближиха. Когато спряха, Майрън не се обърна.

— Ти я уби — каза той.

— Да.

— По-добре ли се чувстваш сега?

Гласът на Артър Брадфорд докосна тила на Майрън с ледена, безжизнена ръка.

— Въпросът, Майрън, е, ти чувстваш ли се по-добре?

Той не знаеше.

— Ако това има значение за теб, Мейбъл Едуардс умря бавно.

Не го интересуваше. В онази нощ Мейбъл се бе оказала права: той не можеше хладнокръвно да застреля една жена. Беше по-лош от това.

— Освен това реших да се откажа от кампанията за губернаторското място — съобщи Артър. — Ще се опитам да си припомня как се чувствах, когато бях с Анита. Ще се променя.

Нямаше да стане, но на Майрън не му пукаше.

Артър Брадфорд си тръгна. Майрън се вторачи в купчината пръст. Легна до нея и се зачуди как нещо толкова живо и прекрасно можеше вече да не съществува. Изчака последния училищен звънец и се загледа в децата, които изскачаха от училището като пчели от съборен кошер. Виковете им не го успокоиха.

Облаци започнаха да закриват синьото небе. Заваля лек дъжд. Майрън почти се усмихна. Да, дъжд. Подходящо. Много по-добре отколкото ясното синьо небе преди малко. Той затвори очи и повдигна лице към дъжда. Капки върху листенцата на смазана роза.

Най-после се надигна и тръгна надолу по хълма към колата си. Джесика стоеше там. Не я беше виждал и чувал от две седмици. Красивото й лице беше мокро. Не беше ясно дали от дъжда или от сълзи.

Майрън спря и се загледа в нея. Сърцето му се сви.

— Не искам да те нараня — каза той.

Джесика кимна.

— Знам — отговори тя.

Майрън се отдалечи от нея. Тя остана на мястото и мълчаливо го проследи с поглед. Той се качи в колата и запали двигателя. Джесика не помръдна. Майрън подкара колата, без да сваля очи от огледалото за обратно виждане. Красивата гледка ставаше все по-малка и по-малка. Но не изчезна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.